Ухвала
 
26 травня 2021 року
місто Київ
 
справа № 755/9955/15-ц
провадження № 61-8976св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув заяву про самовідвід судді Ступак О. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином та розірвання договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 у травні 2015 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив розірвати договір позики, укладений 05 лютого 2014 року між ним та ОСОБА_2 на суму 23 158, 00 євро; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 7 156 423, 41 грн; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 71 694, 02 грн за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором позики від 05 лютого 2014 року, а також стягнути з відповідача на його користь витрати зі сплати судового збору в сумі 8 000, 00 грн. 
ОСОБА_2 у серпні 2015 року подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнення вимог, просив суд визнати договір безвідсоткової позики, укладений 05 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ним, удаваним і таким, що приховує інший правочин - договір поставки. Також просив розірвати договір поставки, який був укладений між ними в усній формі.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір безпроцентної позики, укладений 05 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , удаваним правочином, таким, що приховує договір поставки. Розірвано договір поставки, укладений 05 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором безвідсоткової позики від 05 лютого 2014 року в розмірі 231 580, 00 євро, що станом на 12 листопада 2017 року становить 7 156 423, 41 грн, 10 % річних від простроченої суми - 23 201, 00 євро за період від 31 травня 2014 року до 31 травня 2015 року в розмірі 2 320, 00 євро, що станом на 12 листопада 2017 року становить 71 694, 02 грн та судовий збір в сумі 8 000, 00 грн, разом - 7 236 117, 43 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином і розірвання договору відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року залишено без змін.
ОСОБА_1 11 листопада 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , а ухвалою від 13 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії судів від 17 травня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О., судді, які входять до складу колегії: Ступак О. В. - головуючий, Гулейков І. Ю., Усик Г. І., Яремко В. В.
Стислий виклад заяви про самовідвід судді
Ступак О. В. заявила про самовідвід у справі з підстав, визначених у пункті 5 частини першої статті 36 ЦПК України, зокрема тому, що брала участь у розгляді цієї цивільної справи як суддя під час перегляду справи в касаційному порядку та висловила уже свою правову позицію у цій справі.
ІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Розглянувши заяву про самовідвід судді Ступак О. В., матеріали справи та касаційного провадження, Верховний Суд зробив висновок, що заява підлягає задоволенню.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу.
Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (§§ 28-32).
Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.
Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
Зважаючи на те, що кожна із сторін вправі сподіватися на об`єктивне рішення у справі, тобто коли у стороннього спостерігача не може виникнути сумнівів у неупередженості судді, а суддя Ступак О. В. брала участь у вирішенні цієї справи у суді касаційної інстанції у складі колегії суддів, яка скасувала рішення судів попередніх інстанцій і направила справу на новий розгляд із зазначенням висновків, які були обов`язковими для суду, із метою уникнення будь-яких сумнівів у неупередженості судді Ступак О. В. як в учасників справи, так і у сторонніх спостерігачів заява про самовідвід судді Ступак О. В. підлягає задоволенню, а справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином та розірвання договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року - передачі для проведення повторного автоматизованого розподілу.
Керуючись пунктом 5 частини першої статті 36, статтями 39, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Заяву про самовідвід судді Ступак О. В. задовольнити.
Відвести суддю Ступак О. В. за її заявою від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином та розірвання договору.
Цивільну справу № 755/9955/15-ц (провадження № 61-8976св19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним правочином та розірвання договору, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року передати для здійснення повторного автоматизованого розподілу у зв`язку з здійсненням заміни судді Ступак О. В. у складі колегії суддів.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                             І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко