ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/20297/20	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/368/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 
за участю секретаря: Стецюк М.А.
та сторін: представника ОСОБА_1 адвоката Парубія І.М.; представника ОСОБА_2 адвоката Колцуняка Ю.В 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20297/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складений 19 січня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, 
ВСТАНОВИВ:
       у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень, щомісячно, на відкритий картковий рахунок в АТ КБ "ПриватБанк" № НОМЕР_1 , рахунок НОМЕР_2 , код отримувача НОМЕР_3 , отримувач ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення цього позову на двох дітей.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 13 листопада 1999 року, відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , актовий запис № 1542.  У шлюбі в них народилося двоє синів:   ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , студент Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя та ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають з нею за адресою:   АДРЕСА_1 та перебувають на її утриманні.
         23 листопада 2020 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області розірвано шлюб між сторонами. Відповідач не проживає з позивачкою та дітьми з березня 2020 року, коштів на утримання дітей не дає.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини від доходу ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з 24 листопада 2020 року і до закінчення ОСОБА_2 навчання у Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя, а саме: до 30 червня 2023 року, але не більше 23-х річного віку.
       У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року по справі № 607/20297/20 в частині стягнення аліментів на старшого сина скасувати та ухвалити нове, яким відмовити, посилаючись на те, що воно винесене з істотними порушеннями норм права. 
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що і він, і позивачка не заперечували того факту, що син навчається у вказаному закладі. Однак, у судовому засіданні опитано лише молодшого сина, а старший не допитувався і в судове засідання попри виклик суду - з`явився і повторно не викликався. Крім цього, в судовому засідання встановлено, що ОСОБА_1 є власницею значної кількості нерухомого майна, а значить її твердження про те, що вона не має де проживати є невірним та свідомо введено суд в оману та інших учасників справи, адже, в квартирі, яка остання проживає, належить його сестрі, яка була встановлена судом, а тому, вона не несе жодних витрат по оплаті за оренду житла та його догляд. Також вказує, що позивачка не надала суду жодного доказу щодо конкретної кількості витрат, понесених нею особисто на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, не надала квитанцій щодо оплати навчання та на інші потреби, пов`язані з навчанням сина. Також, судом було встановлено, що молодший син ОСОБА_4 проживає разом із ним, однак, не встановив та проігнорував, які витрати на утримання неповнолітнього сина несе позивачка. Посилається і на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 заявляла позовні вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а виніс рішення про стягнення аліментів з нього в частці від доходу.
        ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначила, що апелянт, як учасник справи і відповідач в суді першої інстанції, приймав безпосередню участь в судових засіданнях. Він висловлював свої доводи і аргументи, а також користувався всіма наданими йому процесуальним законом правом щодо подачі доказів.
       Відповідач не надав суду жодних доказів, що старший син не навчається у ВУЗі. Відтак, посилання апелянта про те, що студентський квиток не є доказом навчання сина, по меншій мірі є нелогічним.
       Щодо посилання апелянта про ненадання доказів про суму витрат на дитину, то тут можна зазначити, що дитина жива і потребує хоча б основних і необхідних для життя складових: їжа, одяг, дах над головою.
       Жодною із наведених апелянтом в апеляційній скарзі норм права не вказано про те, що батько дитини не має обов`язку її утримувати, а особливо при такій складній ситуації, яка склалась сьогодні в Україні, особливо при постійних введеннях локдауну, спричинених поширенням інфекційного захворювання COVID 19. У зв`язку з чим вона зазнає збитків і підприємницька діяльність не приносить такого прибутку, який давав би їй можливість у повній мірі самостійно утримувати дитину.
       У судовому засіданні 12 травня 2021 року ОСОБА_2 та його адвокат Колцуняк Ю.В. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.
       02 червня 2021 року ОСОБА_2 на судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить його підпис на розписці. Крім того, дата слухання справи була узгоджена із ним при оголошенні перерви за його клопотанням про допит сина ОСОБА_5 , 2002 року народження, як свідка.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_2 .
       Представник ОСОБА_1 адвокат Парубій І.М. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду обґрунтованим та законним.
       Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
       Задовольняючи частково позов щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив із рівності обов`язку батьків утримувати дитину, яка продовжує навчання. стягнув із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/5 частини від доходу ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з 24 листопада 2020 року і до закінчення ОСОБА_2 навчання у Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя, а саме до 30 червня 2023 року, але не більше 23-х річного віку. У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
       Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується.        Щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_2 , то колегія суддів в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає, оскільки апелянтом не оскаржується..
       Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1999 року до 23 листопада 2020 року, який розірвано за рішенням суду.
       Від даного шлюбу у сторін народилися діти: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис № 911, видане 27 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області (а.с. 6) та повнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
       Як слідує з довідки №2610, виданої ГТОВ "Мрія", від 19 листопада 2020 року ОСОБА_1 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , склад її сім`ї становлять - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11), що також стверджується витягом із будинкової книги (а.с. 12-13).
       Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що стверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дата запису - 21 лютого 2017 року (а.с. 23-24).
       Як слідує з податкової декларації ОСОБА_1 за 2019 рік отримала загальну суму доходу у розмірі 152 453, 95 грн. (а.с. 25).
       Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 231577795 від 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 є власником квартири загальною площею 63,6 м2 за адресою: АДРЕСА_2 , 1/4 частки квартири загальною площею 34,8 м2 за адресою: АДРЕСА_3 , 2/3 квартири загальною площею 66,7 м2 за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/4 квартири загальною площею 60 м2 за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 45-50).
       Згідно до довідки про доходи № 333, виданої 23 грудня 2020 року Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_2 працює старшим інспектором з особливих доручень у Головному управлінні Національної поліції в Тернопільській області та за період 01 січня - 30 листопада 2020 року отримав загальну суму доходу - 189 093, 66 грн. (а.с. 41).
        ОСОБА_2 є власником земельних ділянок кадастровий номер 6110100000:11:001:0265, площею 0,0024 га; кадастровий номер 6122487800:02:001:0300, площею 2 га; квартири площею 51,5 м2 за адресою: АДРЕСА_6 , та 1/3 квартири загальною площею 21,8 м2 за адресою: АДРЕСА_7 (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 232948029 від 17 листопада 2020 року (а.с. 18-21).
       Повнолітній син сторін ОСОБА_2 є студентом Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя з 01 вересня 2019 року до 30 червня 2023 року. Навчається на денній формі факультету комп`ютерно-інформаційних систем і програмної інженерії, що вбачається з його студентського квитка серія НОМЕР_5 (а.с. 8), проживає разом із матір`ю, що сторонами визнається.
       Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 181 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
       Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
       Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
       У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
       Частинами першою, другою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Згідно зі статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
       Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
       Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
       Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
       Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
       Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
       Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
       Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
       Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
       Згідно з частиною першою статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
       Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
       Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
       Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
       При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
       Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15 травня 2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       Матеріали справи доведено, що повнолітній син сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , продовжує навчання у Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя, не досяг 23-річного віку, не працює, проживає разом із матір`ю. Навчання на денній формі позбавляє ОСОБА_5 можливості працевлаштуватись та одержувати певний дохід та з зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а ОСОБА_2 є працевлаштованою особою, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достатності для привального вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині та стягнув із відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі 1/5 частини доходів відповідача, оскільки такий розмір аліментів буде відповідати вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
       Доводи ОСОБА_2 про те, що він повністю утримує повнолітнього сина, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи таких доказів не має.
       Крім того, судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 надавалась можливість довести ці обставини і спростувати висновок суду щодо перебування сина на утриманні матері, яка витрачає кошти на утримання та навчання їх повнолітньої дитини. 
       Однак, після оголошеної колегією суддів перерви, заявленої за його клопотанням про виклик сина ОСОБА_5 , ні сам апелянт ОСОБА_2 ні повнолітній син ОСОБА_5 в суд апеляційної інстанції не з`явились. Представник апелянта адвокат Колцуняк Ю.В. не заперечував щодо закінчення розгляду справи за відсутності особистих пояснень сина ОСОБА_5 .
       Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що позивачкою не доведено факт необхідності коштів на утримання повнолітнього сина, оскільки на щоденні життєві потреби повнолітньої особи затрачаються значні витрати (їжа, одяг, гігієна, транспорт, придбання канцелярських товарів та підручників та інших), а у відповідності до вимог ст. 180, 182, 195 СК України обов`язком обох батьків є в рівних частках утримувати дитину, яка навчається до досягнення нею 23-річного віку.
       Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги щодо переслідування позивачкою мети збагачення, а не отримання аліментів на утримання повнолітнього сина, не можуть бути підставою для скасування судового рішення першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченню апелянтом норм матеріального права і незгоди з розміром стягнутих аліментів.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи(рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").
       Згідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.        Обсяг цього обов`язку може змінюватись залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень,звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
       Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру аліментів - 1/5 частини від усіх видів доходу відповідача, судом першої інстанції було враховано вище наведені правові норми, відсутність інших утриманців та ненадання доказів його об`єктивної неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. 
       Враховуючи бажання позивача отримувати аліменти у частці від заробітку відповідача, надані сторонами відомості про їх майновий стан, і те, що дитина, яка продовжує навчання, безсумнівно потребує принаймні мінімальних витрат на власне утримання, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року - без зміни.
       Судові витрати у відповідності до вимог ч. 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -залишити без задоволення. 
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2021 року - залишити без зміни.
       Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_2 в межах ним понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст судового рішення виготовлено 07 червня 2021 року.

Головуючий: Парандюк Т.С.
Судді: Дикун С.І.
Храпак Н.М.