Дата документу 09.06.2021 Справа № 310/398/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №310/398/18                      Головуючий у 1 інстанції Дністрян О.М.
Провадження № 22-ц/807/1068/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
09 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Бердянського місьрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначено, що йому на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08.08.2017 року належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . 
На підставі зазначеного рішення він володіє 1/2 частиною земельної ділянки під вказаним житловим будинком, кадастровий номер 2310400000:10:012:0346. 
Відповідно до технічного паспорту житловий будинок розділений на дві окремі ізольовані квартири та на земельній ділянці знаходяться надвірні споруди. 
Проте, з часу оформлення права власності, з боку відповідачів чиняться перешкоди, а саме, вони змінили усі замки та не допускають його до спірного будинку. 
Без отримання відповідних дозволів і узгодження проекту, з порушенням будівельних, санітарних та протипожежних норм збудовано двоповерховий будинок, який знаходиться на території його земельної ділянки.
Зазначений двоповерховий будинок використовується відповідачами без його дозволу, у зв`язку з чим порушує його право як власника на безпечне користування своїм майном.
Він звернувся з відповідною заявою до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час проведення будівельних робіт, проте листом від 21.11.2017 року за №1008-23.3/3743 було повідомлено, що відповідачі систематично ухиляються від проведення перевірки департаментом ДАБІ, у зв`язку з чим вказаним департаментом було направлено лист до правоохоронних органів. 
На теперішній час він не має можливості проживати у своїй власності та використовувати належним чином земельну ділянку. 
Просив усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення в Ѕ частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити йому у натурі частку з майна, що знаходиться в спільній частковій власності, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку літ «А» такі приміщення: №1-1 – кімнату, площею 9,2 кв.м., №1-2 – кімнату, площею 15.,2 кв.м., 1-3 – коридору,площею 6,3 кв.м., 1-4 кухні, площею 13,5 кв. м, Ѕ частини коридору І, площею 8,1 кв.м. та надвірні споруди, що відповідає Ѕ частинами домоволодіння; визначити порядок користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2310400000:10:012:0346, та встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,0814 га з урахуванням права власності на Ѕ частини земельної ділянки; стягнути моральну шкоду в розмірі 50000 грн.
Рішенням Бердянського місьрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні власністю – Ѕ частиною домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 – шляхом його вселення.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 1500 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 серпня 2017 року, ОСОБА_4 належить на праві власності Ѕ частина житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з: житлового будинку «А», літньої кухні «Б», сараїв «Д,В,Г», водопроводу «О», вбиральні «Н», басейну «П», душу «Ж», воріт №1, хвіртки №2, парканів №3, №4, замощення І, а також Ѕ частина земельної ділянки загальною площею 0,0814 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310400000:10:012:0346.
 Право власності на Ѕ частину зазначеного житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №98855899 від 29.09.2017р.
Іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 , якому належить ј частка житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.03.2018р. державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Сальнік О.Ю., р.№2-173; ОСОБА_1 , якому належить ј частка житлового будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.03.2018р. державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Сальнік О.Ю., р.№2-174.
Співвласниками земельної ділянки загальною площею 0,0814 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є: ОСОБА_1 , якому належить ј частка земельної ділянки, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05.04.2018р. державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Сальнік О.Ю., р.№2-221; ОСОБА_1 , якому належить ј частка земельної ділянки, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 05.04.2018р. державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Сальнік О.Ю., р.№2-222.
Встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_2 .
Положеннями статей 316, 317, 319  ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ст. 355 ЦК України).
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст.  358 ЦК України).
За приписами статті 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні житловим будинком, змінили усі замки та не допускають його до будинку.
Таким чином, позивач у відповідності до приписів статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки право власності на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку.
ОСОБА_4 є співвласником зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, та має право користування житловим приміщенням та право проживання в ньому, проте відповідачі не допускають до нього позивача.
Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме відповіддю з Бердянської місцевої прокуратури від 30.06.2017р., відповідно до якої ОСОБА_4 звертався до прокуратури щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_2 з приводу заволодіння нерухомим майном, а також поясненнями свідків, наданих в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначеного, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення є законними та обґрунтованими. 
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з приписів статей 16, 23, 1167 ЦК України та встановив, що ОСОБА_4 позбавлений можливості користуватися належним йому майном, врахував наявність порушення відповідачами прав позивача, оскільки саме ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять позивачу перешкоди у користуванні майном, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1500,00 грн. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського місьрайонного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: