Постанова
Іменем України
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 442/2982/18
провадження № 61-9824св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 , в інтересах якого діють законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, виконавчий комітет Дрогобицької міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, виконавчий комітет Дрогобицької міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 18 листопада 2015 року АТ «Ощадбанк» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
20 липня 2017 року в процесі примусового виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року проведено фактичне виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 .
Під час проведення виселення встановлено, що у період, коли квартира вже перебувала у власності АТ «Ощадбанк», у ній зареєструвалися ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
25 липня 2017 року скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у зв`язку з поданням нею недостовірних документів щодо права власності на житло, в якому здійснювалася реєстрація місця проживання.
31 липня 2017 року на виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради знято з реєстраційного обліку ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Однак Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради було відмовлено у знятті з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та його малолітнього сина ОСОБА_1 . 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 лютого 2018 року визнано протиправними дії Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради щодо незняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, після зняття з реєстраційного обліку усіх зазначених осіб у спірній квартирі залишається зареєстрованим лише малолітній ОСОБА_1 
АТ «Ощадбанк» вважає, що у зв`язку з припиненням 18 листопада 2014 року у попередніх власників ( ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) права власності на спірне майно в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки у ОСОБА_1 як члена сім`ї попередніх власників припинилося право на користування цим житлом.
Ураховуючи викладене, АТ «Ощадбанк» просило усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 зі зняттям його з реєстрації у відповідних органах.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року у складі судді Павлів З. С. позов АТ «Ощадбанк» задоволено.
Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку.
 
Суд першої інстанції виходив із непорушності права власності відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та того, що малолітній ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі без законних на це підстав, і його місце реєстрації згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України повинно відповідати місцю реєстрації його батьків.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в інтересах ОСОБА_1 , задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року скасовано, у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що спірна квартира - предмет іпотеки, на забезпечення виконання кредитного договору, яка на даний час належить позивачу, і право користування якою має ОСОБА_1 , у свій час не була придбана за рахунок кредитних коштів, тому виселення ОСОБА_1 є можливим лише із наданням йому іншого житлового приміщення.
Крім того, батьки ОСОБА_1 на підставі судових рішень вже були виселені із цієї квартири без надання іншого житлового приміщення, іншого житла у власності не мають. Тому в суду є обґрунтовані сумніви в тому, що дитині буде надане рівноцінне житло у разі втрати права на користування спірною квартирою. 
Також суд першої інстанції, задовольняючи позов, не визначився із новим місцем реєстрації дитини, залишивши його безхатченком.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, АТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував вимоги статті 41 Конституції України, статей 16, 29, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статей 116, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), статей 150, 176 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» до спірних правовідносин, оскільки порушуються права власника щодо користування своїм майном.
Крім того, право користування житлом (реєстрація) у спірній квартирі у відповідача не повинно було виникнути у зв`язку з тим, що право власності на це майно у його батька та інших співвласників припинилося ще до його народження.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Ощадбанк» на постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року,відмовлено АТ «Ощадбанк» у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року в частині стягнення судових витрат і витребувано із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області цивільну справу № 442/2982/18.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19травня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
19 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_4 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 2203-6763 на суму 279 000,00 грн, терміном на 120 місяців під 17,5 % на споживчі цілі, з остаточним терміном повернення не пізніше 18 березня 2018 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань 19 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 2203-6763/1, відповідно до якого ОСОБА_6 зобов`язалася відповідати перед ВАТ «Державний ощадний банк України» солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником ОСОБА_4 зобов`язання за договором відновлювальної кредитної лінії від 19 березня 2008 року                  № 2203-6763 та додатковими угодами до нього.
 
Також 19 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки за реєстром № 916, відповідно до якого предметом іпотеки є нерухоме майно, зокрема двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Це майно належало майновим поручителям ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 31 січня 2006 року Комісією з питань приватизації житла при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, згідно з розпорядженням від 31 січня 2006 року № 2/13.
 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року в справі № 442/3918/13-ц позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.
Звернуто стягнення за договором іпотеки від 19 березня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л. В., зареєстрованим у реєстрі за № 916, на іпотечне майно, зокрема на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , в рахунок погашення 222 418,00 грн заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2203-6763 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною 283 279,00 грн.
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до АТ «Ощадбанк» про призупинення зобов`язань за договором відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 вересня 2014 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.
Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 листопада 2015 року № 47877483 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 листопада 2015 року за № 26249906.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_1 , якого зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації його батьків.
 
Згідно з актом державного виконавця від 20 липня 2017 року проводилося виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Однак один примірник ключів від цієї квартири за згодою АТ «Ощадбанк» було передано ОСОБА_3 , оскільки у квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_1 .
 
Відповідно до довідки Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради від 01 листопада 2018 року № 1566 малолітній ОСОБА_1 зі своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (незважаючи на їх виселення) продовжують проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1 , оскільки для них ця квартира є єдиним житлом.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Предметом судового розгляду у цій справі є позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , в інтересах якого діють законні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради в особі Центру надання адміністративних послуг, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення малолітнього ОСОБА_1 та зняття його з реєстраційного обліку.
 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
 
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію законів.
 
Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.
 
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК Української РСР).
 
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
 
З матеріалів справи вбачається і не спростовано позивачем, що квартира АДРЕСА_1 (попереднім власником якої були ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ) була набута у власність на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 31 січня 2006 року Комісією з питань приватизації житла при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, відповідно до розпорядження від 31 січня 2006 року № 2/13, тобто не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна.
 
Пізніше спірна квартира була придбана позивачем під час реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, і продавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації у ній відповідача, а покупець мав би знати усі ризики придбання такої квартири.
 
Колегія суддів вважає, що права членів сім`ї колишнього власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
 
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
Право дитини на житло передбачено Конвенцією «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (із змінами, схваленими резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 12 грудня 1995 року).
 
Відповідно до статті 7 Конвенції «Про права дитини» дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.
 
Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.
 
Згідно із статтею 16 цієї Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.
Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
 
Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом (частина третя статті 27 Конвенції «Про права дитини»).
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
 
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Орган опіки та піклування зобов`язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів і забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. 
 
У пунктах 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається. 
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд не може погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про те, що у суду є обґрунтовані сумніви в тому, що дитині буде надане рівноцінне житло, при втраті права на користування спірною квартирою, а також про те, що суд першої інстанцій не визначився із новим місцем реєстрації дитини, залишивши її безхатченком, оскільки такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на припущеннях, що заборонено статтею 81 ЦПК України.
 
Судом апеляційної інстанцій не з`ясовано, чи мають батьки малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інше житло та де вони зареєстровані.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Зазначений недолік, допущений апеляційним судом, не може бути усунуто при касаційному розгляді справи.
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Положеннями пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що порушення норм процесуального права допущені судом першої інстанцій, а суд апеляційної інстанції на ці порушення уваги не звернув, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати викладене у цій постанові, надати належну оцінку доводам і запереченням сторін та поданим ними доказам, встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                  Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк