УХВАЛА

01 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/2788/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. - головуючий, Губенко Н.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
представників учасників справи:

позивача  - Мостового А.В.,
відповідача - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хім-Агро-Сервіс"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 (головуючий суддя - Мартюк А.І., судді Кропивна Л.В., Алданова С.О.) та рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020 (суддя Мальована Л.Я.)

у справі №911/2788/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хім -Агро-Сервіс"

про стягнення 1168042,04 грн,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.05.2021 №29.3-02/1113 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи", у зв`язку з перебуванням судді Кролевець О.А. у відпустці, проведено повторний автоматизований розподілу судової справи №911/2788/19, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: Бакуліна С.В - головуючий, Губенко Н.М., Мамалуй О.О.

1.Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1.Товариство з обмеженою відповідальністю "Тайтен Машинері Україна" (далі - ТОВ "Тайтен Машинері Україна") звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хім-Агро-Сервіс" (далі - ТОВ "Хім-Агро-Сервіс") про стягнення заборгованості у розмірі 1168042,04 грн, з яких: 508465,97 грн - борг; 424724,91 грн - пеня; 132057,82 грн - 11% річних; 102793,34 грн - інфляційні втрати.
1.2.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином обов`язку по оплаті поставленого товару за договором від 23.03.2018 №TMU-068T-18.
1.3.Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що розмір заборгованості відповідача має відповідати розміру грошового еквіваленту в іноземній валюті на відповідний курс продажу євро на Українській міжбанківській валютній біржі на момент закриття торгів на день, який передує дню подачі позовної заяви - 01.11.2019, який складає 27,2623 грн за 1 євро, з огляду на що, оскільки відповідач частково сплатив вартість товару, заборгованість з оплати товару за договором становить 11206,41 євро, що на момент подачі позову еквівалентно 305512,52 грн. Відповідач указував, що  вжиття в країні карантинних заходів, пов`язаних з хворобою COVID-19, призвело до гостро-негативних фінансових наслідків для відповідача, у зв`язку з чим, також зазначаючи, що стягнення з відповідача штрафних санкцій в розмірі, який удвічі перевищує суму боргу, стане відчутним тягарем для відповідача, просив позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій задовольнити частково, у розмірі до 10000,00 грн.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.23.03.2018 між ТОВ "Тайтен Машинері Україна" (продавець) та ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської техніки №TMU-068T-18, відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупця    сільськогосподарську техніку, згідно з умовами оплати, які викладені в пункті 2.3 договору.
2.2.Пунктом 1.3 договору передбачено, що товар постачається на умовах EXW (Інкотермс 2010), адреса: смт. Прилуки Чернігівська обл. в строк до 28.03.2018, при умові виконання покупцем пунктів 2.3.1 та 3.7 договору.
2.3.Відповідно до пункту 2.3 договору сторони встановлюють, що протягом терміну дії договору, грошові зобов`язання покупця існують і підлягають сплаті в гривнях в наступному порядку: платіж в розмірі 655252,83 гривень (шістсот п`ятдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві грн 83 коп.), в т.ч. ПДВ 20%, здійснюється покупцем до 27.03.2018. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 20212,00 євро (двадцять тисяч двісті дванадцять євро 00 євроцентів), який визначено по курсу продажу євро на Українській міжбанківській валютній біржі (далі - УМВБ "межбанк, "курс продажи") на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору і становить 32,4190 гривень за один євро. Платіж в розмірі 845487,52 гривень (вісімсот сорок п`ять тисяч чотириста вісімдесят сім грн 52 коп.), в т.ч. ПДВ 20%, здійснюється покупцем до 30.06.2018. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 26080,00 євро (двадцять шість тисяч вісімдесят євро 00 євроцентів ), який визначено по курсу продажу євро на УМВБ "межбанк, "курс продажи" на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору і становить 32,4190 гривень за один євро. Платіж в розмірі 317057,82 гривень, (триста сімнадцять тисяч п`ятдесят сім грн 82 коп.), в т.ч. ПДВ 20%. здійснюється покупцем до 25.07.2018. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 9780 євро (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят євро 00 євроцентів), який визначено по курсу продажу євро на УМВБ "межбанк, "курс продажи" на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору і становить 32,4190 гривень за один євро. Платіж в розмірі 295920,63    гривень (двісті дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот двадцять грн 63 коп.), в т.ч. ПДВ 20% здійснюється покупцем до 25.08.2018. Грошовий еквівалент в іноземній валюті становить 9128 євро (дев`ять тисяч сто двадцять вісім євро 00 євроцентів), який визначено по курсу продажу євро на УМВБ "межбанк, "курс продажи" на момент закриття торгів на день, який передує дню підписання цього договору і становить 32,4190 гривень за один євро.
2.4.Відповідно до пункту 7.1 договору у випадку прострочення терміну оплати, встановленого умовами цього договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення сплати заборгованості та суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем.
2.5.Відповідно до пункту 7.2 договору, керуючись    статті 625 Цивільного кодексу України,    сторони домовилися, що у разі прострочення термінів оплати (у т.ч. кожного з платежів), встановлених умовами цього договору, покупець сплачує продавцю 11 % річних від простроченої суми протягом 10 календарних днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги продавцем.
2.6.Пунктом 7.3 договору визначено, що керуючись статтею 259 Цивільного кодексу України сторони домовились, що позовна давність по стягненню неустойки (штрафу, пені), відсотків (пункт 7.2 договору), у взаєморозрахунках між продавцем та покупцем, встановлюється тривалістю п`ять років. 
2.7.На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною, копія якої міститься в матеріалах справи, проте відповідач виконав зобов`язання по оплаті поставленого товару частково, у зв`язку з чим за останнім обліковується заборгованість в сумі 408465,97 грн.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд Київської області рішенням від 12.06.2020 по справі №911/2788/19 позов задовольнив частково. Стягнув з ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" на користь ТОВ "Тайтен Машинері Україна" - 408465,97 грн боргу, 132057,82 грн 11% річних, 102793,34 грн інфляційних втрат, 300000,00 грн пені, 14150,00 грн судового збору. В решті вимог відмовив. В частині стягнення боргу в сумі 100000,00 грн провадження у справі закрив.
3.2.Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару, заявлені до стягнення позивачем суми є обґрунтованими. Поряд з цим, реалізуючи право, надане частиною першою статті 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд зменшив розмір пені до 300000,00 грн. В частині стягнення боргу в сумі 100000,00 грн провадження у справі було закрито у зв`язку зі сплатою вказаної суми відповідачем.
3.3.Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.01.2021 змінив резолютивну частину рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020 та виклав в такій редакції: "Позов задовольнити частково; стягнути з ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" на користь ТОВ "Тайтен Машинері Україна" - 408465,97 грн боргу, 132057,82 грн 11% річних, 94052,43 грн     інфляційних втрат, 300000,00 грн пені, 14008,50 грн судового збору."; в іншій частині рішення залишив без змін.
3.4.Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, пені, відсотків річних та інфляційних втрат, однак, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на суму 94052,43грн. В іншій частині  апеляційний суд погодився з висновками, викладеними у рішенні суду першої інстанції.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування, доводи інших учасників справи

4.1.ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020 у справі №911/2788/19 в частині стягнення 11 % річних, пені та інфляційних втрат, та ухвалити нове рішення, яким стягнути 11 % річних та пеню в загальному розмірі 200000,00 грн, а в частині стягнення інфляційних втрат - відмовити повністю.
4.2.Підставою касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанції у цій справі скаржник вважає наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28.01.2020 у справі №910/17753/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.06.2020 у справі №752/10525/16-ц, від 20.08.2020 у справі №902/959/19 щодо застосування статей 258, 551, 625 Цивільного кодексу України, статей 232, 233 Господарського кодексу України. 
4.3.Позивач подав відзив на касаційну скаргу в якому просить закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, оскільки висновок щодо застосування норм права, який викладений у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними, а у разі незакриття касаційного провадження - залишити прийняті у справі рішення без змін.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).
5.2. Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
5.3.Отже, відповідно до положень наведених норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
5.4.Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
5.5.Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі №910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет). 
5.6.Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі №923/682/16.
5.7.Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).
5.8.Щодо доводів скаржника про неврахування попередніми судовими інстанціями правових висновків Верховного Суду, викладених, за твердженням скаржника, у подібних правовідносинах у постановах від 28.01.2020 у справі №910/17753/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.06.2020 у справі №752/10525/16-ц, від 20.08.2020 у справі №902/959/19 щодо застосування статей 258, 551, 625 Цивільного кодексу України, статей 232, 233 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає таке.
5.9.У постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №910/17753/18 Суд зазначив, що положення глави 19 Цивільного кодексу України про позовну давність підлягають застосуванню з урахуванням положень частини шостої статті 232 Господарського кодексу України, а тому:
1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;
2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується. Враховуючи зазначені висновки, Суд, скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/17753/18 в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, а справу в цій частині передаючи на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що з урахуванням положень частини шостої статті 232 Господарського кодексу України суди попередніх інстанцій не дослідили та не надали правової оцінки наданому позивачем розрахунку пені більше ніж за 11 місяців. При цьому, зміст постанови Верховного Суду у справі №910/17753/18 не містить посилання на те, що сторони спору в умовах укладеного між ними договору передбачили нарахування пені з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення сплати заборгованості та змінили позовну давність по стягненню пені. Водночас, у справі №911/2788/19 сторони в умовах укладеного між ними договору передбачили нарахування пені з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення сплати заборгованості (пункт 7.1) та визначили, що керуючись статтею 259 Цивільного кодексу України, позовна давність по стягненню неустойки (штрафу, пені), відсотків (пункт 7.2 договору) у взаєморозрахунках між продавцем та покупцем встановлюється тривалістю п`ять років (пункт 7.3). Отже, фактичні обставини, що формують зміст та матеріально-правове регулювання спірних відносин, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
5.10.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Суд, зокрема зазначив, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи (після звернення до суду з позовом сума основної заборгованості була сплачена повністю), які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав (пункт 8.41 постанови). Водночас, у справі №911/2788/19 попередні судові інстанції не встановили обставин повної сплати заборгованості після звернення до суду з позовом та очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми пені та, врахувавши фінансовий стан відповідача, а також ступінь виконання ним обов`язку по сплаті основної заборгованості, дійшли до висновку про зменшення розміру пені до 300000,00 грн і такі висновки судів не суперечать наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду. Оскільки у справі №902/417/18 та справі №911/2788/19 встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
5.11.У постанові Верховного Суду від 22.06.2020 у справі №752/10525/16-ц Суд, зокрема зазначив, що оскільки умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент євро), нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. 
Скаржник зазначає, що попередні судові інстанції, застосовуючи норму частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, не взяли до уваги наведену правову позицію Верховного Суду. Втім, зазначені доводи скаржника колегія суддів вважає безпідставними, адже, вирішуючи спір у справі №911/2788/19, попередні судові інстанції встановили, що вартість товару за договором встановлена в національній валюті України, а також те, що позивач скористався правом на обчислення основної суми заборгованості у гривнях, відповідно до пункту 2.3 договору, яка зафіксована в еквіваленті до євро станом на момент підписання договору, і не змінювалася на час пред`явлення цього позову до суду. Оскільки позивач у справі №911/2788/19, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, визначив суму заборгованості у гривні, без її перерахунку до еквівалента в євро, і вказана сума не коригувалась з моменту підписання договору, колегія суддів вважає, що правовідносини у справі №752/10525/16-ц та у справі №911/2788/19 не є подібними.
5.12.Скаржник зазначає, що позивач, порушуючи вимоги статті 232 господарського кодексу України, нарахував пеню, інфляційні та відсотки річних більше ніж за шість місяців прострочення зобов`язання - з липня 2018 року по 01.11.2019 року. Зазначаючи про вказані обставини, відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 20.08.2020 у справі №902/959/19, де Суд, зокрема зазначив, що законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України. Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу скаржника, що вказані висновки у справі були обумовлені конкретними умовами зобов`язання, що виникли між його учасниками. Так, пунктом 9.1.1 договору між сторонами у справі №902/959/19 було передбачено, що за кожен день прострочки внесення орендних платежів згідно з строками оплати, визначеними цим договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасно сплаченої грошової суми. Тобто, зобов`язання сторін у справі №902/959/19 не містили іншого строку нарахування штрафних санкцій ніж той, що встановлений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України. Водночас, у справі №911/2788/19 сторони в умовах пункту 7.1 договору домовились, що у випадку прострочення терміну оплати, встановленого умовами цього договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення з моменту виникнення заборгованості за весь строк прострочення сплати заборгованості. Таким чином, сторони у справі №911/2788/19, користуючись правом визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування, узгодили, що вказані суми будуть нараховуватися за весь строк прострочення виконання зобов`язання. Отже, фактичні обставини, що формують зміст та матеріально-правове регулювання спірних відносин, є різними; у кожній із цих справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.
5.13.Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
5.14.Будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі.
5.15.При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
5.16.Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
5.17.У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
5.18.До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
5.19.Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
5.20.Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
5.21.Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
5.22.При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
5.23.Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", пункт 24, Series A №32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II).
5.24.У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, №115, с. 22, пункт 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, №212-A, с. 15, пункт 31).
5.25.Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
6.1.Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України).
6.2.Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті    287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі №911/2788/19 за касаційною скаргою ТОВ "Хім-Агро-Сервіс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020.
7. Судові витрати
7.1. У зв`язку з тим, що касаційне провадження зі справи закривається, судові витрати в цій справі з урахуванням вимог статей 129, 130 Господарського процесуального кодексу України розподілу не підлягають. Адже за змістом зазначених норм покладення судових витрат на ту чи іншу сторону або компенсація таких витрат здійснюється у випадках розгляду справи по суті або у разі визнання позову, закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду (при тому, що закриття провадження у справі є процесуальною дією, відмінною від закриття касаційного провадження).  
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Хім-Агро-Сервіс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2021 та рішення Господарського суду Київської області від 12.06.2020 у справі №911/2788/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                             С.В.Бакуліна

Судді                                                                                                          Н.М.Губенко 

                                                                                                                   О.О.Мамалуй