Номер провадження: 22-ц/813/3526/21 
Номер справи місцевого суду: 522/12813/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одесі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., 25 березня 2019 року в м. Одеса, -

встановила:

У липні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, третя особа: Приморська державна нотаріальна контора у м. Одесі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування (а.с. 1).
В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство з травня 1997 року в АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про місце проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Заявниця звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 21.11.2017 року постановою державного нотаріуса Шевцової О.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з цим, заявниця звернулась до суду.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю (а.с. 103-105).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що згідно договору купівлі-продажу від 18 листопада 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Алексеевою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за №4-5555, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у рівних частинах двокімнатну квартиру кв. АДРЕСА_2 , за їх сумісні кошти. Із зазначеного часу апелянт та ОСОБА_2 мешкали у цій квартирі, облаштували її, придбали майно тощо (а.с. 109-110).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.
Згідно актового запису про смерть №477 від 11 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно акту від 18 грудня 2017 року, підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом в квартирі АДРЕСА_2 .
З паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
На підтвердження проживання у вказаній квартирі ОСОБА_1 надала суду виписки з історії хвороби, в яких зазначена адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1264 Цивільного Кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" N 7 від ЗО травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
У пункті 21 вище вказаної Постанови зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки .
Чинне законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23 травня 2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19).
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18).
Таким чином, доказуванню підлягає факт проживання жінки/чоловіка разом з померлим однією сім`єю, їх пов`язаність спільним побутом, взаємними правами та обов`язками.
Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна: укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування, тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо.
Для обґрунтування позиції у даній категорії спорів часто використовують і показання свідків, якими можуть бути родичі, сусіди, спільні друзі, тощо. Однак, як зазначає Верховний Суд, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18).
Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доказів проживання разом із ОСОБА_2 , крім акту від 18 грудня 2017 року, складеного гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивачем не надано.
Із показань свідків, які були допитані в суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у кв. АДРЕСА_2 . Разом ходили до магазину за продуктами, приймали гостей у себе в квартирі. ОСОБА_1 піклувалася про ОСОБА_2 коли він хворів, ходила до аптеки за ліками. Чи вели вони спільне господарство, чи купували майно на спільні кошти або вели спільний бюджет свідки відповісти не змогли, оскільки такими даними не володіють.
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме те, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю, вони вели спільне господарство, про наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги тощо.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції також відмовив позивачу у визнанні права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 за недоведеністю такої вимоги.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні у зв`язку з їх недоведеністю.
Колегія суддів вважає, недоведеними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що згідно договору купівлі-продажу від 18 листопада 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Алексеєвою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-5555, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у рівних частинах двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за їх сумісні кошти із зазначеного часу мешкали у цій квартирі, облаштували її, придбали майно тощо.
Апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, ОСОБА_1 не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів спільного проживання зі спадкодавцем, пов`язаність спільним побутом, придбання майна, облаштування квартири за спільні кошти, наявності спільних прав та обов`язків. 
Крім того, колегія суддів враховує, що згідно даних, які містяться у Єдиному реєстрі судових рішень вбачається, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась на розгляді цивільна справа № 522/15180/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 недійсним.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року провадження у вказаній справі було закрито у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача ОСОБА_2 .
Таким чином, на думку колегії суддів, наявність між сторонами спірних правовідносин щодо квартири АДРЕСА_2 , та оскарження за життя ОСОБА_2 права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаної квартири, ставить під сумнів обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо спільного проживання її зі ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 , облаштування її, придбання спільного майна тощо.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 31 березня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе