Постанова                                    
Іменем України                 
 
16 червня 2021 року                                           
м. Київ
справа № 750/9438/15-ц
провадження № 61-6506св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Дочірнє підприємство «Соціально-побутове управління» Публічного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шолох Ольга Володимирівна, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 березня 2021 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. 
Позовна заява мотивована тим, що він є наймачем та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 . З 06 червня 1998 року за вказаною адресою зареєстрований син позивача - ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу не проживає у вказаній квартирі, на підставі чого комісією складені відповідні акти. 
Позивач зазначав, що відповідач втратив право на користування житлом за місцем своєї реєстрації, оскільки протягом більше шести місяців відсутній за місцем своєї реєстрації без поважних причин.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування житлом за місцем своєї реєстрації.
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року у складі судді Литвиненко І. В. позовні вимоги ОСОБА_1  задоволено. 
Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведені обставини непроживання відповідача за місцем своєї реєстрації без поважних причин.
20 листопада 2020 року представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Шолох О. В. подано заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року, у якій просила поновити пропущений процесуальний строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасувати заочне рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року залишено без задоволення (а.с. 35, 36).
У січні 2021 року, не погоджуючись із заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Шолох О. В. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с. 92).
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 грудня 2015 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вичерпного переліку поважних причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Разом з тим у цій справі позивач відповідно до статті 81 ЦПК України, довів обставини, на які він посилався у позовній заяві, а саме те, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації понад строки, встановлені законом, та надав суду докази на підтвердження своїх доводів.
ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до актового запису про смерть від 01 вересня 2020 року № 2472   ОСОБА_1 помер.
Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі чи припинення юридичної особи -сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України). Аналогічно не можна скасувати у касаційному порядку повністю чи частково із закриттям провадження у справі законне й обґрунтоване рішення суду першої або апеляційної інстанції (частина третя статті 414 ЦПК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шолох О. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження.
У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_2 з поважних причин не проживав у спірній квартирі.
У зв`язку з неприязними стосунками з дружиною батька - ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 виїхав тимчасово до Російської Федерації до матері, де згодом поступив навчатися до політехнічного інституту (філіал) «Донського державного технічного університету» в місті Таганрог Ростовської області, де продовжував навчання до 01 лютого 2018 року.
На даний час ОСОБА_2 перебуває в місцях позбавлення волі та за ним зберігається житло на підставі частини сьомої статті 71 ЖК України.
Спірна квартира, є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_2 .
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного                            у постановах Верховного Суду: від 24 вересня 2018 року у справі № 644/10619/15-ц (провадження № 61-14674св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19).
 
Доводи відповідача, який подав відзив на касаційну скаргу
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДП «Соціально-побутового управління» ПАТ «Чернігівоблбуд», у якому просить залишити оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки вона прийнята при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з довідкою ДП «Соціально-побутове управління» ПАТ «Чернігівоблбуд» від 09 вересня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 35).
Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 квартиронаймачем вказаної вище квартири є ОСОБА_1 (а.с. 6, 34).
Згідно з актом від 10 вересня 2015 року, складеним комісією ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхав з України 14 лютого 2015 року в Росію і більше року не проживає за адресою, за житло не сплачує з квітня 2014 року по час складення акта (а.с. 33).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шолох О. В.,  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду 
від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження                    № 61-37646св18).
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду                       від 18 березня 2019 року в справі № 182/6536/13-ц (провадження                                      № 23089св19).
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Матеріалами кримінальної справи № 750/1503/19 встановлено, що згідно запиту УІАЗ УМВС України в Чернігівській області про факт перетину державного кордону України за міжвідомчою системою «Аркан» № 1/5-702 20 березня 2015 року в період часу з 30 січня 2015 року по 17 березня 2015 року ОСОБА_2 14 лютого 2015 року у пункті пропуску «Грем`яч» виїхав за паспортом НОМЕР_2 (зворот а.с. 206, 207, 208). 
31 липня 2015 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , було направлено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні від 15 жовтня 2013 року (а.с. 205). Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2017 року обрано відносно підозрюваного ОСОБА_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 209-210).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що, звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, ОСОБА_2 посилався на необізнаність про наявність судового рішення у справі, разом з тим не надав доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 чинив йому перешкоди у користуванні квартирою, а також докази, що він намагався повернутися до квартири.
Відповідно до обставин, викладених у клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 07 лютого 2019 року та інших процесуальних документів кримінальної справи, було встановлено, що згідно з рапортом старшого оперуповноваженого ВКР ЧМВ Моската Ю. М. від 09 лютого 2015 року встановлено, що за місцем реєстрації        ОСОБА_2 за адресою: по АДРЕСА_1 проживає його батько ОСОБА_1 , який повідомив, що його син більше шести місяців з ним не проживає, де він мешкає йому не відомо, з ним він не спілкується та будь-яких стосунків не підтримує (а.с. 206).
Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не надав доказів того, що він намагався проживати у спірній квартирі, а позивач ОСОБА_1 чинив йому перешкоди. Зокрема, відповідач не звертався до правоохоронних органів щодо неможливості використання майна, не звертався до суду із відповідним позовом. Відповідач не довів, що у спірній квартирі знаходились його речі. 
Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_2 , є безпідставні, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 750/1503/19 (провадження № 51-5514км19) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, мешканцем АДРЕСА_3 ).
Доводи касаційної скарги про те, що у зв`язку з неприязними стосунками з дружиною батька - ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 виїхав тимчасово до Російської Федерації до матері, де згодом поступив навчатися до політехнічного інституту (філіал) «Донського державного технічного університету» в м. Таганрог Ростовської області, де продовжував навчання до 01 лютого 2018 року, є необґрунтованими, оскільки відповідач був зарахований на заочну форму навчання та у спірний період перебував у академічній відпустці (а.с. 63). 
Позбавлення житла є крайньою мірою впливу та має бути повністю  виправдано, тобто необхідність такої міри має бути повністю доведена неспростовними доказами та фактами.
Встановлено, що відповідач не проживав в квартирі позивача за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин, участі у витратах на квартиру не приймав, враховуючи наявність у ОСОБА_2 іншого житла, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року  у справі № 750/1503/19 (провадження 51-5514км19), суди дійшли обґрунтованого  висновку про задоволення позову. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не враховані висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2018 року у справі № 644/10619/15-ц (провадження № 61-14674св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до даних актового запису про смерть від 01 вересня 2020 року № 2472 (а.с. 141) ОСОБА_1 помер.
Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи -сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України). Аналогічно не можна скасувати у касаційному порядку повністю чи частково із закриттям провадження у справі законне й обґрунтоване рішення суду першої або апеляційної інстанції (частина третя статті 414 ЦПК України).
Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження                     № 14-37цс20).
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шолох Ольга Володимирівна, залишити без задоволення.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько
                                                                                     
Г. В. Коломієць 

                                                                                        Р. А. Лідовець