П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/2184/21	
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

апелянта/позивача ОСОБА_1 та його представника Лагунова  В.І., перекладача Хамдарт Непа Хабіб Рахман, представника відповідача Філіппенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року (суддя Самойлюк Г.П., м. Одеса, повний текст рішення складений 21.04.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
15 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління №248 від 28.12.2020 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його адміністративний позов.
В обґрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його твердженням про те, що у випадку повернення до країни походження він може стати жертвою невибіркового насильства у ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Крім того, суд не дослідив інформацію по країні походження. Апелянт стверджує, що існує ризик його переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи: особи під ризиком примусового рекруту до лав Талібану та особи, які співпрацюють з міжнародним товариством.
Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення апелянта/позивача ОСОБА_1 за допомогою перекладача Хамдарт Непа Хабіб Рахман та його представника Лагунова  В.І., представника відповідача Філіппенко О.О., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 7 грудня 2020 року звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні  (т. І а.с. 80-81).
Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що ОСОБА_1 не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної групи або політичних переконань.
Зокрема заявник не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 статті 1 Закону, його твердження носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, ОСОБА_1 не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, заявник не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
За результатами вивчення матеріалів особової справи ОСОБА_1 , 28 грудня 2020 року складено висновок щодо відсутності відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених підпунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону обставин (т. І а.с. 198-211), у тому числі тих, що вказав заявник.
Наказом за №248 від 28.12.2020 року ГУ ДМС в Одеській області відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 228).
Вважаючи зазначений наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні цього позову суд першої інстанції вважав, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок про необґрунтованість його тверджень про неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними підпунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Суд першої інстанції вказав, що доводи позивача є надуманими, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця судом не встановлено. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення міграційного органу щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08.07.2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі – Закон №3671-VI).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першої та сьомої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі – УВКБ ООН), особа  повинна  вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа  повинна  надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними  ознаками  (пункти  45, 66).
Згідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Так, судом першої інстанції на підставі анкети ОСОБА_1 встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився в с. Капрай, АДРЕСА_1 ; має повну середню освіту; за віросповіданням мусульманин (суніт); за національністю пуштун; рідна мова пушту, на задовільному рівні володіє англійською мовою, та дарі; одружений протягом 4,5 років на гр. Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має спільного сина 3-річного віку, що вбачається зі змісту анкети особи яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 117-122).
Позивач є громадянином Афганістану, термін дії національного паспорта серії НОМЕР_1 до 3 жовтня 2023 року (т. І. а.с. 85).
Позивач зазначив, що вибув з країни громадянської належності 5 серпня 2020  року, перетнув кордон України нелегально, 7 жовтня 2020 року його висадили на промисловому ринку 7 км та сказали, що він у Франції.
На території України позивач знаходився нелегально, та де знаходиться кордон України йому невідомо.
З матеріалів особової справи позивача вбачається, що факти переслідування його в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні (арк. 5 анкетування від 08.12.2020 року, арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). 
Позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 5 анкетування від 08.12.2020 року).
Ні позивач, ні його близькі родичі не були офіційними членами жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій, як у країні громадянської належності, так і поза її межами (арк. 5 анкетування від 08.12.2020 року).
Відсутні також факти переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
У регіоні попереднього постійного місця поживання позивача ( АДРЕСА_1 ) залишились проживати його близькі родичі: батько, матір, дружина, син, брат та двоє сестер, з якими він стабільно підтримує зв`язок (арк. 3 анкетування від 08.12.2020 року, арк. 5 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Матір є домогосподаркою, наймолодші брат ОСОБА_3 та сестра Ума навчаються у школі (арк. 3 анкетування від 08.12.2020 року). У молодшого брата не виникає жодних проблем із отриманням повної середньої освіти в Афганістані (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року). Родина позивача має у власності приватний будинок, земельну ділянку та корову в АДРЕСА_1 , яка є основним видом отримання доходу родини (арк. 5 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Близькі родичі були забезпечені задовільними умовами проживання (арк. 7 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Разом з тим, зі слів позивача, для життя його дружини та сина відсутня жодна небезпека на території Афганістану (арк. 8 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Окрім того, дружина та син позивача не змінювали місце свого постійного проживання в Афганістані після виїзду позивача (арк. 8 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Батько, матір, брат та сестри також не змінювали місце свого проживання на Батьківщині після виїзду позивача (арк. 9 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Усні твердження позивача про роботу в приватній компанії НКСС, яка належить гр. ОСОБА_4 , якими позивач обґрунтовує небажання повернутись до Афганістану з позиції існування побоювань зазнати утисків та переслідувань з боку групування "Талібан" визнано ГУ ДМС неправдоподібними, оскільки, як зазначено позивачем, йому ніколи не погрожували під час виконання службових обов`язків на території Афганістану під час працевлаштування (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року).
Під час першого інтерв`ю позивач зазначив, що одного разу він отримав поранення у районі ОСОБА_5 , після чого він перебував на лікуванні у лікарні "Шафа" м. Кабул, а під час другого інтерв`ю зазначив, у лікарні пр. Хост, аргументувавши це тим, що він один день лише перебував у лікарні м. Шафа та через можливість отримання безкоштовної медичної допомоги виїхав до АДРЕСА_1 , враховуючи наявність проживання у регіоні всіх близьких родичів та безкоштовних медичних послуг (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року), що в свою чергу свідчить про відсутність дискримінації та дотримання прав і свобод гр. Афганістану. Після поранення позивач не планував покинути країну громадянської належності, а виявив бажання звільнитися із компанії та допомагати матері у пр. Хост (арк. 3 протоколу співбесіди від 28.12.2020 року), що свідчить про інші причини виїзду за межі Афганістану. Передані слова односельчанином ОСОБА_6 з приводу того, щоб позивач прийшов саме до талібів у гірську місцевість ОСОБА_7 (арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року), без жодної деталізації вимог та відсутності будь-яких погроз за невиконання вимог правомірно не прийнято до уваги органом міграційної служби. Крім того, на момент передачі словесної вимоги позивач був безробітним, офіційно не працював у компанії НКСС та перебував вдома, не зазнаючи жодних переслідувань або погроз (арк. 11 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Поряд з цим позивач не пам`ятає точної дати отримання словесних погроз, вказуючи то 2019, то 2020 року (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року).
Усно не було вказано міри покарання від талібів, окрім того з боку угрупування не було сприйнято жодних спроб завдати фізичного або іншого виду насилля під час перебування у пр. Хост, що свідчить про відсутність погроз в адресу позивача (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року).
За матеріалами особової справи відсутня інформація стосовно суттєвої зміни способу життя позивача у зазначений період, позивач після обставини отримання погроз мав можливість безперешкодно займатись процедурою отримання паспортного документа, вільно виїхав за межі країни громадянської належності, що свідчить про несуттєвість впливу зазначеної обставини на можливість належного проживання позивача на території країни громадянської належності.
Посилання на переслідування з боку представників угрупування " ІНФОРМАЦІЯ_3 " обґрунтовано не прийнято органом міграційної служби, оскільки відповідно до проаналізованої інформації позивач ніколи не співпрацював із представниками угрупування (арк. 6 протоколу співбесіди від 28.12.2020 року), до будинку позивача ніколи не приходили представники угрупування "Талібан", йому ніколи не підкидали листи-погрози, він не був жертвою нападів талібів та не зазнавав фізичного насильства з їхнього боку (арк. 6 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Представники " ІНФОРМАЦІЯ_3 " не навідувалися ані до батька, ані до старійшин села ОСОБА_8 , позивач ніколи не спілкувався засобами телефонного зв`язку або через інші мережі та засоби зв`язку із представниками, які ймовірно погрожували в Афганістані (арк. 6 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
З приводу небезпеки, яка очікує позивача у випадку повернення до Афганістану, він зазначив, що вважає та аналізує, що це представники угрупування "Талібан" (арк. 7 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Разом з тим, міграційним органом з`ясовано, що до будинку, де наразі проживають дружина, син та інші близькі родичі позивача, не навідувалися представники, які ймовірно йому погрожували після виїзду за межі країни громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Конкретних імен осіб, які погрожували позивачу, він назвати не зміг (арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
На відсутність повідомлених позивачем чітких обставин переслідування, визначення агентів переслідування додатково вказує інформація у особовій справі, відповідно до якої представники " ІНФОРМАЦІЯ_3 " жодного разу не приймали спроб для встановлення прямого контакту із позивачем, не призначали відповідне місце проведення зустрічі, не погрожували та не контактували з близькими родичами позивача задля встановлення з ним зв`язку.
Усні твердження позивача про ймовірні переслідування та побоювання зазнати утисків та переслідувань у випадку повернення до Афганістану не визнано правдоподібними відповідачем у зв`язку з наявністю численних розбіжностей під час проведення процедур та спростування усними твердженнями позивача.
Проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1 , ГУДМС було зроблено висновок, що основоположні права та свободи заявника порушені не були: ОСОБА_1 не продовжив отримувати вищу освіту, натомість отримав повну середню освіту та проходження навчання з інжинірингу через необхідність працевлаштування, в зв`язку з чим мав можливість працевлаштування та забезпечення родини, мав свободу слова та вільне переміщення територією країни громадянської належності (арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року), а відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 року клопотання з приводу міжнародного захисту найчастіше пов`язані із дискримінацією.
За усними твердженнями позивача, його права у порівнянні з іншими громадянами ніколи не порушувалися на території Афганістану (арк. 4, 5 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року); відсутня інформація з приводу переслідування позивача з боку недержавних та державних агентів на території країни громадянської належності. Ані позивача, ані членів його родини не викрадали, позивач не скоював злочинів ані в Афганістані, ані в інших країнах, не був засудженим у судовому порядку в Афганістані, ані стосовно нього, ані його рідних немає вироку суду (арк. 9 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
На Батьківщині позивач був забезпечений базовими потребами та комунікаціями у м. Кабул, де проживав напередодні свого виїзду з Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Позивач неодноразово відзначив, що життя всіх його близьких родичів не перебуває в небезпеці на території країни громадянської належності, відсутні жодні погрози та переслідування в їхню адресу (арк. 6, 7 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року).
Надані позивачем документи не мають жодного відношення до повідомленої заявником історії переслідування, враховуючи їх не співвіднесеність з його твердженнями з приводу отримання погроз. Також, позивач надав до ГУ ДМС України в Одеській області копії документів, зокрема листа із місця роботи та тазкери дружини, які є нечіткими, не надав до органу міграційної служби оригіналу листа із зазначеної організації, що унеможливило встановлення їх справжності та належності позивачу.
Під час проведення процедури розгляду заяви від 07.12.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не зміг належним чином обґрунтувати характер власної роботи на території країни громадянської належності, чітко окреслити сферу виконуваних функцій в процесі роботи у зазначеній організації. В якості доказу власної робочої діяльності в зазначеній організації позивач надав лист, яким повідомляється про його роботу геодезиста протягом 2013-2018 років, позивачу висловлено подяку за розвиток та сумлінну роботу і побажано подальших успіхів. Враховуючи проведений аналіз, повідомлена позивачем інформація стосовно робочої діяльності в організації "НКСС" є сумнівною та неправдоподібною в контексті можливого елементу переслідувань.
У регіоні постійного місця проживання позивача захисту АДРЕСА_1 , зі слів позивача відсутні жодні безпечні райони для проживання громадян Афганістану, водночас підтвердив контроль державної влади над районом ОСОБА_9 . Хост (арк. 5, 11 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Разом з тим, органом міграційної служби перевірено актуальну інформацію по країні громадянської належності позивача та встановлено, що усні твердження не в повній мірі відповідають актуальній ІКП: за даними агентства новин " ІНФОРМАЦІЯ_4 " та агентства "Пажвок", усі райони провінції Хост відносно спокійні. Крім того, не повідомлено про обумовлене конфліктом переміщення всередині країни з провінції Хост за період з 1 січня 2019 року по 28 лютого 2019 року. Район ОСОБА_10 не відноситься до найбільших за ступенем тяжкості районів пр. Хост: район Хост ( ОСОБА_11 ) є другим за ступенем тяжкості конфлікту категорією. Райони ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Терезайі і Джайджі Майдан поміщені в третю за ступенем тяжкості конфлікту категорію, райони Мандозайі, ОСОБА_14 ( ОСОБА_10 ) і ОСОБА_15 - в четверту за ступенем тяжкості категорію, а решта районів - в дві останні за ступенем тяжкості конфлікту.
Під час працевлаштування у м. Кабул, позивач разом із дружиною після весілля з січня 2016 року до 2018 року проживали за однією і тією ж адресою, не змінювали адреси свого перебування у столиці, тривалий період проживання свідчить про відсутність жодних погроз та переслідувань у зазначений період часу (арк. 4 протоколу співбесіди від 28.12.2020 року). Разом з тим, перед виїздом із Афганістану позивач останні 4 місяці перебував у м. Кабул, де його життя перебувало в безпеці, про що останній самостійно зазначив під час проведення інтерв`ю (арк. 5 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Причиною виїзду із Кабулу послугували особисті причини, якими зі слів позивача було складне життя, відсутність роботи, іншої кваліфікації та фінансів, щоб відкрити власну справу або бізнес (арк. 4 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року).
Позивач зазначив, що м. Кабул перебуває під контролем державної влади (арк. 6 протоколу співбесіди від 24.12.2020 року), натомість у столиці неможливо вільно переміщуватися через теракти та вибухи, водночас до жодного із подібних елементів не був особисто причетним ані позивач, ані його близькі родичі (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 24.12.2020 року). Позивач не зміг надати приклади конкретних вибухів та терактів у м. Кабул, які відбулися у 2020 році, зазначивши, що чув про таку інформацію перебуваючи на території України (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 28.12.2020 року).
Щодо вказаних тверджень органом міграційної служби встановлено, що повідомлена інформація не повною мірою відповідає дійсності, оскільки відповідно до керівництва Європейського офісу з питань надання притулку EASO за країною Афганістан від 2019 року, всі райони провінції Кабул віднесені до категорії підконтрольних уряду або контроль над якими не визначений. У період з 1 січня 2018 року по 28 лютого 2019 року не було зафіксовано випадків переміщення зі столиці, при цьому до міста повернулося 10-30 переміщених осіб. Невибіркове насилля в провінції та у м. Кабул має місце, але у позивача відсутні індивідуальні елементи, що можуть довести наявність істотних підстав вважати, що цивільна особа, яка повернеться на дану територію, зазнає реальної небезпеки заподіяння серйозної шкоди.
За твердженнями позивача, 05.08.2020 року він вибув автомобільним сполученням із м. Герат (Афганістан). Точний маршрут слідування позивач вказати не зміг. Державний кордон перетнув нелегально та таємно, пункт перетину кордону України встановити не вдається можливим. Незважаючи на те, що 07.10.2020 року позивач перебував у м. Одесі, із заявою про надання міжнародного захисту він звернувся лише 07.12.2020 року, тобто через два місяці після потрапляння на територію України та перебування на території України з 07.10.2020р. нелегально, чим порушено вимоги частини другої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
У судовому засіданні апеляційного суду апелянт/позивач підтвердив усі вищезазначені обставини, в тому числі й те, що його родина - батьки, брат, дружина та дитина у теперішній час проживають в провінції Хост та матеріально забезпечені, не переслідуються незаконними формуваннями. За те, щоб незаконно потрапити до Франції, позивач сплатив нелегальним перевізникам 3500 доларів США, проте вони довезли його до м. Одеси.
Водночас колегія суддів відхиляє та не може прийняти як доказ ксерокопію листа представників ОСОБА_16 на адресу позивача, яку він надав у судовому засіданні апеляційного суду, оскільки зазначений лист датований 1 квітня 2021 року, не надавався до суду першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення 21 квітня 2021 року. З цього приводу апелянт/позивач пояснив, що в зв`язку з великою завантаженістю він не мав можливості надати цей лист до суду першої інстанції та своєму представнику. Крім того, про цей лист не йдеться і в апеляційній скарзі. Таки причини неподання доказів до суду першої інстанції та до апеляційного суду колегія суддів визнає неповажними. При цьому апеляційний суд керується ч. 3-4 ст. 308 КАС України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З урахуванням встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС України не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.
Зі змісту матеріалів його особової справи неможливо визначити жодних обставин або конкретних елементів, які б могли свідчити про наявність обґрунтованих побоювань переслідувань ОСОБА_1 за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку повернення на територію країни громадянської належності.
Аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.
Твердження ОСОБА_1 носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, він не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірним переслідуванням за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. 
Крім того, з матеріалів особової справи ОСОБА_1 спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.
Щодо посилання апелянта/позивача на інформації з країни погодження, то суд першої інстанції доречно звернув увагу, що сама по собі інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись з такою заявою або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 6 серпня 2020 року у справі №420/3327/19, від 6 березня 2019 року, у справах №826/14576/16 та №815/2505/17.
Поряд з цим слід додати, що в цілому спостерігається покращення в плані безпеки на території Афганістану: 25 січня 2020 року відбулася зустріч, де  Президент Афганістану Гані обговорює "Мир" з канцлером Німеччини, Саудівською Федерацією.  На зустрічі канцлер ОСОБА_17 висловила підтримку зусиллям афганського уряду в мирному процесі, в якому афганці повинні бути лідируючими і брати участь у них, йдеться у повідомленні прес-служби президента.
Важливою подією, яка характеризує стабільне та мирне становище в Афганістані є те, що 29 лютого 2020 року США і радикальний рух Талібан підписали історичний мирний договір. В угоді зазначено, що США і Талібан прагнуть до позитивних відносин один з одним. Протягом 135 днів США та їх союзники виведуть війська з 5 військових баз в Афганістані. У відповідь Талібан гарантує, що країна не стане притулком для терористів та почне мирні переговори з урядом Афганістану. Мирна угода може стати великим кроком до закінчення війни.
Отже, аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки.
При цьому, колегія суддів не приймає посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 липня 2019 року у справі №826/6841/16  та від 13  лютого 2020 року у справі № 420/6307/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у наведених справах, де предметом оскарження було визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області за №248 від 28.12.2020 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.