Справа № 442/7811/19                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/12/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 1

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Сеньків Х.І.,
з участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3  на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_3 , третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонтіївни про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 адвокат Коцан Р.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16 серпня 2019, реєстраційний номер 1457, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Інною Леонтівною щодо квартири загальною площею 45,5 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., розташованої за адресою : АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову ( з урахуванням заяви про зміну підстав позову) вказує на те, що 26 вересня 2012 між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №150102038788009, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 147 943 грн. з розрахунку 21,49 % річних на строк з 26 вересня 2012 року по 26 вересня 2017 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між сторонами було укладеного 26 вересня 2012 Договір іпотеки №1797, відповідно до умов якого позивачка передала ПАТ «Астра Банк» в іпотеку нерухоме майно : квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирською М.М.
Вказувала, що межах слухання справи №442/5998/15 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області у позовній заяві ПАТ « Дельта Банк» послався на укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 02 травня 2013 року, укладений між ним та ПАТ «Астра Банк», не долучивши належних допустимих доказів в підтвердження зазначеного факту. При цьому щодо таких обставин ОСОБА_1 обізнана не була. Як і щодо апеляційного оскарження ПАТ «Дельта Банк» рішення суду першої інстанції у такій справі.
З отриманої копії вказаного Договору, є наявним, що вказане нерухоме майно вже належала продавцю – ПАТ «Дельта Банк» на праві приватної власності на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 рокуу справі №442/5998/15 та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року у справі №442/5998/15.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року ( з урахуванням ухвали суду від 23 листопада 2017 року) у справі №442/5998/15 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 березня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 за участю третьої особи Національного банку України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність задоволено.
В рахунок погашення заборгованості за договором кредиту звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на вищевказану квартиру, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» предмета іпотеки у власність відповідно до іпотечного договору від 26 вересня 2012 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії реєстрації права власності на іпотечне майно.
Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .
Так як вказувалось вище, в якості забезпечення повернення кредиту був іпотечний договір від 26 вересня 2012 року, укладений між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого остання передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .
В подальшому, згідно Постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №442/5998/15-ц (провадження №61-16755св19) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Вказувала, що рішення суду, на підставі якого фактично Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» зареєстрував своє право власності на спірне нерухоме майно, а в подальшому відчужив його ОСОБА_3 , скасовано.
На думку позивачки ОСОБА_1 квартира, належна їй на праві власності, вибула з її незаконного володіння та є додаткові вказані обґрунтуванні законні підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.08.2019 р. №1457, за яким банком здійснене відчуження нерухомого майна відповідачу-2 по справі.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2020 року позов задоволено.
Витребувано від ОСОБА_3 квартиру загальною площею 45,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 45,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . 
В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права.
Зазначає, що не отримувала процесуальних судових рішень, не була повідомлена про дату і час судових засідань, в наслідок чого порушено права відповідача та обмежено доступ до правосуддя.
Звертає увагу, що в процесі судового розгляду було змінено предмет спору і його підстави, що прямо заборонено законодавством. Суд прийнявши до розгляду немайновий позов про визнання договору купівлі- продажу недійсним наклав арешт на квартиру, не взявши до уваги, що дана квартира була реалізована на аукціоні, як актив неплатоспроможного банку; розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову відбувся у спрощеному порядку, без з`ясування думки відповідача. 
Зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири її власником був продавець АТ «Дельта Банк», а отже договір є правомірним, укладеним з дотриманням вимог законодавства. Доводи позивача, про те, що квартира вибула їз його володіння проти волі спростовуються договором іпотеки, підписуючи який позивач погодився з усіма умовами. Вважає що є добросовісним набувачем, що унеможливлює витребування майна з її володіння.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Скасувати вжиті судом заходи забезпечення позову та здійснити розподіл судових витрат. 
В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року у цивільній справі №442/5998/15-ц у позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність квартири АДРЕСА_2 - відмовлено з тих підстав, що до матеріалів справи не долучено договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 02 грудня 2013 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Астра Банк»; відсутністю оцінки предмета іпотеки, порушенням процедури дострокового погашення заборгованості.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року у справі №442/5998/15 ( з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 23 листопада 2017 року) вищевказане заочне рішення суду скасовано, позов задоволено - в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 150102038788009 від 26 вересня 2012 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 на суму 147943 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_4 шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» (ЄДРПОУ:34047020)) предмета іпотеки у власність відповідно до іпотечного договору від 26 вересня 2012 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії реєстрації права власності на іпотечне майно.
Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .
Постановою Верхового Суду від 27 листопада.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Коцаном Русланом Мар`яновичем, задоволено частково. Рішення апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі №442/5998/15-ц – заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 лютого 2016 року – скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено, однак з підстав того, що застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки – це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони врегульовують самостійно.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 179018970, від 29 серпня 2019 року квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер :1457, виданого 16 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Шевченко І.Л.
Номер запису про іпотеку : 24418650 від 26 вересня 2012 року, іпотекодавець ОСОБА_1 , іпотекодержатель : ПАТ « Дельта Банк».
Так, 16 серпня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Шевченко І.Л., за яким ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 45,5 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м.
Разом з тим, у п. 1.2. зазначено, що така квартира належить Продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року у справі №442/5998/15 та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року у справі №442/5998/15. Право власності зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 січня 2018 року, номер запису про право власності :244228626, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна.
При цьому адвокат позивачки як на підставу позовних вимог покликається на ч. 3 ст. 388 ЦК України, згідно якої майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння поза його волею.
Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).
Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. У даному випадку втрачається право ПАТ «Дельта Банк» на відчуження квартири.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, заявлений віндикаційний позов ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності є підставним та підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.