КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                    Апеляційне провадження № 22-ц/824/4484/2021
                         Справа 357/6015/19
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
12 травня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                          Фінагеєва В.О., Мережко М.В.,
            за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Бондаренко О.В. в м. Біла Церква11 січня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.
Клопотання мотивувала тим, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, накладено арешт на нежитлове приміщення № 3 пл. 704,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . В заяві про забезпечення позову позивач зазначила, що даний вид забезпечення є необхідним, оскільки, на її думку, відповідач має намір відчужити вказане майно, а тому вжиття таких заходів може призвести до утруднення чи невиконання можливого рішення суду по стягненню з відповідача 3 % річних. Вважала всі доводи позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки нею не доведено намір відповідача ухилитися від виконання судового рішення. Крім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано співмірність такого виду забезпечення заявленим нею позовним вимогам в розмірі 448138,36 грн., в той час як вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт, становить близько 25 мільйонів грн. 
Просила скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме на нежитлове приміщення № 3 пл. 704,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , вжиті ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року.
 
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021  року клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення.
 
Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021  року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом не було надано належної оцінки доводам відповідача та наданим нею доказам, чим явно прослідковується упередженість розгляду її клопотання про скасування заходів забезпечення позову. 
Судом першої інстанції не оцінено обґрунтованості доводів ОСОБА_2 щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясовано співмірності виду забезпечення позову позовним вимогам, не обґрунтовано необхідності вжиття таких заходів, має місце лише посилання на загальні норми процесуального права та доводи заявника.
Позивачем жодним доказом не підтверджено доводів про те, що після скасування арешту відповідач має намір продати чи відчужити в інший спосіб належне їй майно задля ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань. 
Вказувала, що факт відчуження нею житлового будинку та земельної ділянки не може свідчити про намір відчуження нежитлового приміщення № 3 пл. 704,7 кв.м., оскільки якщо б вона мала такий намір, то вже здійснила б таке відчуження.
Зазначала, що судом не враховано факт добровільного виконання рішення суду у справі № 357/5634/18 після отримання остаточного рішення у справі та сплати на користь позивача 6 567 897,50 грн.
Зазначала, що наразі ціна позову складає 448138,36 грн., розмір якого та його обґрунтованість ще необхідно довести позивачу, оскільки відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності та надано докази того, що позивач навмисно затягувала погашення відповідачем боргу за договором позики для того, щоб в подальшому стягнути 3 % річних.
Посилалася на п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та зазначала, що судом першої інстанції не вказано жодного доводу про те, як невжиття забезпечення позову у вигляді арешту на її майно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, також суд жодним чином не з`ясував дані про особу відповідача, а лише керувався доводами позивача.
Вказувала, що судом проігноровано надання відповідачем звіту про оцінку майна від 2018 року, згідно якого вартість майна, на яке накладено арешт, перевищує позовні вимоги в 50 разів, натомість доводи позивача, які також ґрунтуються на доказах 2018 року, судом прийняті та визнані належними, допустимими і такими, що доводять факт ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Вказувала, що судом не враховано, що одним із критеріїв обґрунтованості заяви про забезпечення позову є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у заяві про накладення арешту, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.
Зазначала, що нею надавалися докази відсутності її вини у несвоєчасному виконанні зобов`язань щодо повернення позики, які було проігноровано судом першої інстанції.
 
Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на необґрунтованість і безпідставність апеляційної скарги.
Вказувала, що клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову не містило жодних доводів про те, що відпали чи зазнали істотної зміни ті обставини, які були підставою та мотивом для прийняття судом рішення про вжиття заходів забезпечення позову в даній справі.
Вказувала також, що судом першої інстанції надано належну оцінку звіту про оцінку майна від 26 липня 2018 року, а звіт від 26 січня 2021 року, виконаний ПП «Спілка експертів», не може використовуватись при оцінці доказів у суді, оскільки відповідно до висновку про вартість майна, у ньому зазначено, що метою оцінки є визначення вартості об`єкта оцінки для прийняття управлінських рішень. Крім того, ОСОБА_1 не надала до суду апеляційної інстанції доказів неможливості надання суду першої інстанції звіту про оцінку спірних нежитлових приміщень, актуального на дату звернення з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Залишаючи без задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення по суті спору не прийнято, і підстави, які зумовили вжиття заходів забезпечення позову, не відпали, при цьому ухвала суду про забезпечення позову від 12 листопада 2020 року відповідачем не оскаржена і набрала законної сили, тому посилання на необґрунтованість вказаної ухвали не приймаються до уваги.
 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення 3 % річних, посилаючись на укладення договорів позики з відповідачем, позика за якими їй повернута станом на момент звернення до суду не була, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних у розмірі 448138,36 грн.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року провадження у справі зупинялося до вирішення Верховним Судом касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у справі № 357/5634/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу (а. с. 42 - 43 т. 1).
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2020 року провадження у справі відновлено (а. с. 77 т. 1).
Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року в справі № 357/5634/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року залишено без змін (а. с. 100 - 104 т. 1).
Рішеннями судів встановлено, що 19 червня 2012 року та 04 квітня 2014 між сторонами було укладено договори позики, за умовами яких ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 відповідно 1200000 грн., що еквівалентно 150000 доларів США, до 19 червня 2017 року, та 981750 грн., що еквівалентно 85000 доларів США, до 04 квітня 2016 року.
 
В листопаді 2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що на даний час відповідач ОСОБА_1 в зв`язку зі сплатою основного боргу намагається скасувати накладений свого часу судом арешт на належне їй приміщення АДРЕСА_1 для забезпечення погашення основного боргу у справі № 357/5634/18-ц, після скасування такого арешту відповідач ОСОБА_1 має намір продати чи відчужити в інший спосіб належне їй майно або передати в іпотеку третім особам задля ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем; аналогічна поведінка відповідача була й по відношенню до іншого майна, яке за нею було зареєстровано раніше, оскільки після скасування накладеного судом арешту щодо житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 відповідач відчужила їх іншій особі, і станом на 17 липня 2020 року таких об`єктів нерухомого майна вже не мала у власності; інше майно на ім`я відповідача ОСОБА_1 (грошові кошти, транспортні засоби) не зареєстровано (а. с. 111 - 113 т. 1).
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на нежитлове приміщення № 3 пл. 704,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1455107432103) (а. с. 137 - 140 т. 1).
В грудні 2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на те, що доводи позивача про необхідність забезпечення позову є безпідставними та необґрунтованими, нею не доведено намір відповідача ухилитися від виконання судового рішення. Крім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано співмірність такого виду забезпечення заявленим нею позовним вимогам в розмірі 448138,36 грн., в той час як вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт, становить близько 25 мільйонів грн. До клопотання про скасування заходів забезпечення позову відповідачем надано копію звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 26 липня 2018 року, згідно якого станом на дату оцінки 26 липня 2018 року вартість нежитлового приміщення в нежитловій будівлі загальною площею 704,7 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , становить 25 162 326 грн. (а. с. 199 т. 1).
 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
Крім того, до апеляційної скарги додано копію звіту про оцінку майна ринкової вартості нежитлових приміщень № 3 в нежитловій будівлі пл. 704,70 кв.м., складеного суб`єктом оціночної діяльності ПП «Спілка експертів» 26 січня 2021 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Оскільки апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нового доказу із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, це є підставою для відмови у долученні нового доказу при розгляді справи в апеляційній інстанції і його оцінки судом.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги і перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті клопотання про скасування заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
З аналізу статей 149 - 150 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
 
З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
 
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
 
Відповідно до ч. 7 - 10 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
 
Із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за договорами позики, що вказує на наявність майнового спору між сторонами, і у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача може бути стягнута заборгованість в розмірі 448138,36 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
 
Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
 
Оскільки нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.
 
З огляду на викладене ґрунтуються на законі та відповідають матеріалам справи висновки суду першої інстанції про те, що справа по суті не вирішена, а отже підстави, з яких було забезпечено позов, не відпали, відтак відсутні передбачені законом підстави для скасування заходів забезпечення позову.
 
Апеляційний суд враховує, що скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нежитлове приміщення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення заявлених позовних вимог про поділ майна, оскільки майно відповідача, за рахунок якого рішення суду у випадку задоволення позовних вимог може бути виконане в примусовому порядку, може бути відчужене останнім у будь-який час.
 
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
 
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
 
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
 
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
 
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
Апеляційний суд звертає увагу, що саме по собі накладення арешту на спірне майно без наміру власника його відчужити жодним чином не впливає на правовий статус майна і не впливає на права і законні інтереси такого власника.
 
Аналіз доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а саме про ненадання оцінки судом першої інстанції обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, нездійснення судом оцінки рівноцінності заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, необгрунтування необхідності вжиття таких заходів з посиланням лише на загальні норми процесуального права, недоведеність наміру відповідача здійснити відчуження належного їй майна, відсутність доводів, яким чином невжиття заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду чи ефективний захист, нездійснення судом оцінки відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам і співрозмірності забезпечення позову розміру позовних вимог, невмотивованість ухвали суду в частині арешту майна, належного відповідачу, - надає підстави для висновку, що зазначені доводи апеляційної скарги відповідача фактично стосуються ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області не від 11 січня 2021  року, а від 12 листопада 2020 року, якою вжито заходи забезпечення позову і яка відповідачем оскаржена в апеляційному порядку не була.
 
Враховуючи наведене, зазначені доводи апеляційної скарги, які стосуються правильності і обґрунтованості постановлення судом іншої ухвали від 12 листопада 2020 року про забезпечення позову, не підлягають оцінці апеляційним судом.
 
За таких обставин судом першої інстанції також зроблено обґрунтований висновок, що оскільки ухвала суду про забезпечення позову від 12 листопада 2020 року відповідачем оскаржена не була та набрала законної сили, посилання на необґрунтованість вказаної ухвали не приймаються до уваги, адже перевірка правильності застосування судом норм права є виключною компетенцією судів апеляційної та касаційної інстанції.
 
При цьому із доводів апеляційної скарги вбачається, що відповідачем фактично ставиться під сумнів обґрунтованість позову, в той час як дані обставини встановлюються на стадії розгляду спору по суті і під час забезпечення позову не вирішуються, а відтак доводи ОСОБА_1 відхиляються в цій частині.
 
Також апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову. Крім того, відповідач відповідно до вимог ст. 156 ЦПК України має право як учасник справи подати клопотання про заміну одного заходу забезпечення іншим.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, переоцінки доказів, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2021  року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
 
Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.

Головуючий:                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
            Судді:                                                                                     Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                            Мережко М.В.