КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження:                                                                  Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/6218/2021  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                      Справа № 368/1450/19
 
13 травня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Рубан С.М.
                                   -  Заришняк Г.М.
при секретарі             -  Климчук Т.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1   адвоката Токовенка Сергія Анатолійовича, представника позивача ОСОБА_2 адвоката Бердичевського Олександра Валерійовича на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року та за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 адвоката Бердичевського Олександра Валерійовича на додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 січня 2021 року, ухвалених під головуванням судді Кириченка В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, набутого за час шлюбу,-
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна, набутого за час шлюбу, в якому просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом виділення в особисту приватну власність ОСОБА_2 частки розміром 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та відповідачкою 20.11.1998 року було укладено шлюб, який за рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2014 року розірвано.
17.05.2003 року ними, яким подружжям було придбано домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу № 1790 від 17.05.2003 року ціна домоволодіння становила 29 166,00 грн.. Дане домоволодіння було зареєстроване за відповідачкою.
Посилаючись на те, що оскільки майно придбано у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу з урахуванням положень СК України, позивач просив задовольнити позов.
Рішенням Кагарлицького районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Визначено частки на майно у спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок дерев`яний, обложений цеглою, житловою площею 30,8 кв.м, загальною площею 51,0 кв.м., зазначений в тех. плані під літерою А, літню кухню під літ. Б, погреб під літ. В, сарай під літ. Г, сарай під літ. Д, туалет під літ. Ж, ж. яма під літ.З, сарай під літ. К, криниця, паркан.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок дерев`яний, обложений цеглою, житловою площею 30,8 кв.м, загальною площею 51,0 кв.м., зазначений в тех. плані під літерою А, літню кухню під літ. Б, погреб під літ. В, сарай під літ. Г, сарай під літ. Д, туалет під літ. Ж, ж. яма під літ.З, сарай під літ. К, криниця, паркан.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузова      НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузова      НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
В решті позову - відмовлено.
16 вересня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Бердичевський О.В. надіслав до суду заяву, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на те, що сума витрат на правову допомогу сплачених позивачем становить 43 500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.
Додатковим рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 січня 2021 року заяву задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 708,40 грн. у відшкодування сплаченого судового збору та 2 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 286,41 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду в частині поділу між позивачем та відповідачем автомобіля, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на автомобіля SKODAOCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що позивачем не заявлялася вимога про поділ автомобіля та зустрічний позов відповідачем подано не було, а відтак суд взагалі не мав правових підстав для ухвалення рішення в частині поділу автомобіля, та свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн. та ухвалити в цій частині додаткове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 43 500,00 грн. Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що стороною позивача 16 вересня 2020 року було подано до суду заяву про вирішення питання про розподіл судових витрат та до заяви додано належні, допустимі та достатні докази понесених позивачем витрат на правову допомогу. Однак, суд залишив вказану заяву частково без розгляду, вказавши, що вона подана з пропуском строку, не врахувавши, що заява про те, що протягом 5 днів після ухвалення рішення будуть подані докази про понесені витрати на правничу допомогу була зроблена в усній формі представником позивача в судовому засіданні, яке відбулося 28 липня 2020 року, що підтверджується технічним записом судового засіданні. Наголошував, що стороною відповідача не подано жодного заперечення на розмір витрат на правничу допомогу.
Також не погоджуючись з рішенням судом, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Токовенко С.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що при ухваленні рішення суду не було враховано наявність іншого майна, яке було придбано за час шлюбу. Крім того, суд не врахував, що відповідачка зареєстрована та проживає у спірному будинку та він є її єдиним житлом. Крім того, суд не врахував положення ст. 71 СК України, та помилково не залишив у власності позивача автомобіль, а у власності відповідача будинок. Ухвалюючи рішення у справі, суд порушив права відповідача щодо володіння, користування і розпорядження належним їй будинком.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційних скарг, поданих в його інтересах представником та просив їх задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги представника відповідача - відмовити.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник Токовенко С.А. підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційних скарг представника позивача відмовити.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 Московським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1409.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва по справі № 761/4260/14-ц від 14 квітня 2014 року даний шлюб було розірвано, так як з серпня 2013 року шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться.
17.05.2004 року відповідач ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу № 1790 про придбання домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і право приватної власності на вказане майно в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем.
Відповідно до вищевказаного Договору, ціна домоволодіння становила 29 166,00 грн. Інвентаризаційна оцінка становила 29 166,00 грн.
Позивач ОСОБА_2 придбав в торговельній мережі автомобіль SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 про що видано 23.10.2007 року свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу згідно даних автоматизованої інформаційно- пошукової системи в м. Києві та Єдиного державного реєстру МВС України станом на 14.08.2020 року. Вартість вказаного автомобіля станом на 07.09.2020 року не менше 138 662,50 грн. із розрахунку вартості яку визнає позивач 5 000 доларів США х 27,7325 грн. за один долар США згідно курсу валют НБУ на 07.09.2020 р. = 138 662,50 грн.
Відповідачем не надано належних і допустимих доказів , що гараж № НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_2 а придбаний згідно договору купівлі-продажу від 27.12.2000 року за 1900 грн., так як фотокопія договору не посвідчена відповідачем і оригіналу якого не має відповідач не є таким доказом, а також , що є незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований в урочищі Водяники в с. Балико - Щучинка Кагарлицького району Київської області, так як не надано доказів про надання земельної ділянки для будівництва, про ступінь готовності нерухомого майна , а фотографії з будівництва, фотокопія договору підряду на виконання робіт по будівництву будинку без зазначення адреси та фотокопія розрахунку вартості робіт по будівництву які не посвідчені відповідачем і оригіналів яких не має відповідач не є такими доказами. Визнання позивачем, що  вказане майно є в наявностітеж не підтверджено належними і допустимими доказами, а тому є необґрунтованим.
Задовольняючи частково позов, визначаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок дерев`яний, обложений цеглою, житловою площею 30,8 кв.м, загальною площею 51,0 кв.м., зазначений в тех. плані під літерою А, літню кухню під літ. Б, погреб під літ. В, сарай під літ. Г, сарай під літ. Д, туалет під літ. Ж, ж. яма під літ.З, сарай під літ. К, криниця, паркан; прав власності по Ѕ частину автомобіля SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузова     НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , суд першої інстанції виходив з того, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить відповідачу та позивачу як дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а саме Ѕ і Ѕ , так як інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна, набутого за час шлюбу, в якому просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом виділення йому в особисту приватну власність частку розміром 1/2 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.
Будь-яких заяв та клопотань щодо збільшення позовних вимог під час розгляду справи, а саме в частині поділу спільного автомобіля, в суді першої інстанції позивач не подавав та не заявляв.
Відповідач ОСОБА_1 не зверталася до ОСОБА_2 з зустрічними вимогами щодо поділу майна подружжя.
Відтак, суд першої інстанції, в порушення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позивачем вимог та здійснив поділ автомобіля SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузова      НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
Таким чином, доводи апеляційної скарги представника позивача на рішення від 07 вересня 2020 року є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Встановивши, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 було придбано сторонами у шлюбі, відповідач не спростовувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд дійшов обґрунтованого висновку про поділ вказаного домоволодіння в рівних частках.
Щодо доводів апеляційної скарги представника відповідача про те, що при ухваленні рішення судом не було враховано наявність іншого майна, яке було придбано за час шлюбу, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тоді як позивач просив суд лише вирішити питання щодо поділу домоволодіння, а відповідач зустрічних вимог не заявляв.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, суд не врахував, що відповідач зареєстрована та проживає у спірному будинку та він є її єдиним житлом, чим порушив права відповідача щодо володіння, користування і розпорядження належним їй будинком, оскільки вказані обставини не є підставою для відмови у задоволенні позову про поділ майна подружжя.
Щодо доводів апеляційної скарги представника позивача про порушення судом першої інстанції  норм матеріального та процесуального права при ухваленні додаткового рішення в частині розподілу судових витрат понесених на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу та отримання коштів представником позивача надано договір № 13/11-01цс про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом від 18.11.2019 року, додаткову угоду № 1 від 18.11.2019 року додаткову угоду № 2 від 16.01.2020 року, додаткову угоду № 3 від 03.03.2020 року , акт № 1 здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом  від 20.11.2019 року, акт № 2 від 23 грудня 2019 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом, акт № 3 від 17.01.2020 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом, акт № 4 від 21.01.2020 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом; акт № 5 від 11.02.2020 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом, акт № 6 від 06.03.2020 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом ,акт № 7 від 07.09.2020 року здачі-прийняття наданих послуг за договором про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом; акт № 1 приймання-передачі грошових коштів від 07.09.2020 року, звіт про надану правову (юридичну) допомогу адвокатом від 07.09.2020 року.
Зі звіту про надану правову (юридичну) допомогу адвокатом по  справі від 07.09.2020 року  вбачається, що адвокатом Бердичевським О.В. була надана наступна правова допомога в рамках представництва ОСОБА_2 в справі № 368/1450/19: консультація з питань поділу майна подружжя; підготовка, написання та подання позовної заяви; замовлення та отримання оцінки ринкової вартості нерухомого майна; складання та подання клопотання про залишення без розгляду відзиву позивача; складання та подання заперечення на заяву про застосування строків позовної давності; участь в судових засіданнях 23.12.2019 року, 21.01.2020 року, 11.02.2020 року, 28.07.2020 року.
Вартість наданих послуг становить 43 500,00 грн.
Відповідачем не подано будь-яких заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню.
Наданим представником позивача доказам щодо понесення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції не надав належної оцінки, тому необґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 2500 грн. витрат понесених на правничу допомогу.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів враховує наступне.
У  п.п. 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07 листопада 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У  додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі 755/9215/15-ц ВП ВС роз`яснила, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За вказаних вище обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн., що на думку суду є обґрунтованими, та відповідають принципу розумності.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року в частині поділу автомобіля ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому в цій частині підлягає скасуванню, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 січня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1   адвоката Токовенка Сергія Анатолійовичазалишити без задоволення.
Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_2 адвоката Бердичевського Олександра Валерійовича задовольнити.
Рішення Кагарлицького районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_2  та ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину автомобіля SKODA OCTAVIA A5 1.6 1595, (2007), бежевий, № двигуна  НОМЕР_1 , № кузова      НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 скасувати.
Рішення Кагарлицького районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину домоволодіння і визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без змін.
Додаткове рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 січня 2021 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 21 травня 2021 року.

          Головуючий:                                          Судді: