Ухвала
Іменем України
19 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 761/21924/20
провадження № 61-5962ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мужилівська Неоніла Михайлівна, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волокова Анастасія Володимирівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя 
особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волокова А. В. (далі - приватний нотаріус Київського МНО), про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.
Заява мотивована тим, що у період з 01 травня 2004 року по 08 лютого 
2017 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі 
з ОСОБА_1 , під час якого ними була придбана квартира 
АДРЕСА_1 .
26 січня 2016 року ОСОБА_2 підписав згоду на продаж квартири, що засвідчено нотаріусом міста Лімассол, Республіки Кіпр, Маріусом Хараламбусом.
У січні 2020 року ОСОБА_2 стало відомо, що 04 липня 
2016 року ОСОБА_1 подарувала вказану квартиру своїй 
дочці - ОСОБА_3 , яка 23 травня 2017 року відчужила її за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_4 . Також ОСОБА_2 
у заяві про забезпечення позову вказав, що спірна квартира незаконно вибула зі спільної часткової власності позивача і в подальшому відчужена на користь ОСОБА_4 .
Посилаючись на те, що існує реальна можливість відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб та що накладення арешту не тягне за собою понесення відповідачами збитків, ОСОБА_2 просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити будь-яким особам вчинення правочинів щодо неї.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 
2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Заборонено ОСОБА_4 вчиняти будь-які правочини, пов`язані 
з володінням, користуванням та розпорядженням квартири АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що на даний момент нерухоме майно на праві власності належить ОСОБА_4 , який може відчужити його на користь третіх осіб, що утруднить виконання рішення суду у випадку задоволення позову. При цьому накладення арешту на квартиру і заборона вчиняти правочини щодо неї не порушують прав учасників справи і не завдають їм збитків.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мужилівська Н. М., просить скасувати судові рішенні судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що у липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя 
особа - приватний нотаріус Київського МНО Волокова А. В., про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 
2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Заборонено ОСОБА_4 вчиняти будь-які правочини, пов`язані 
з володінням, користуванням та розпорядженням квартири АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2020 року залишено без змін.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав 
і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності 
і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 
2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб правового захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, 
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом 
в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Встановивши, що предметом спору, який виник між сторонами у справі, 
євизнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна 
з чужого незаконного володіння (квартира АДРЕСА_1 ), якою ОСОБА_4 , як власник за договором купівлі-продажу, може розпорядитися у будь-який момент, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно.
Аналогічний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 761/21924/20 (провадження № 61-4453ск21).
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частинами п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волокова Анастасія Володимирівна, 
про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мужилівська Неоніла Михайлівна, 
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 
2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 
2021 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук