УХВАЛА

09 квітня 2021 року 
м. Київ

cправа №  923/763/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової  І.В., Малашенкової Т.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 та
постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021
за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до приватного підприємства "Херсонтеплогенерація"
про стягнення 903  854,14  грн.,

ВСТАНОВИВ:

16.03.2021 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ  "НАК  "Нафтогаз України", позивач, скаржник) звернулося через Південно-західний апеляційний господарський суд до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 (повний текст постанови виготовлено 22.02.2021) зі справи №  923/763/19 в частині позовних вимог про стягнення пені у сумі 398  927,19  грн., щодо яких було відмовлено та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити названі вимоги. Крім того, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження вказаних судових актів.

АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 14.08.2020) про стягнення з приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" (далі - відповідач) боргу за неналежне виконання договору купівлі-продажу природного газу від 11.10.2016 №  2540/1617-ТЕ-33, з яких: 443  252,43  грн. - пеня, 364  561,55  грн. - інфляційні втрати та 96  040,16  грн. - 3% річних, а всього 903  854,14  грн.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 10.11.2020, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у цій справі позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 44  325,24  грн. пені, 364  561,55  грн. інфляційних втрат та 96  040,16  грн. 3% річних. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, скаржник зазначає про помилковість судових висновків стосовно застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено й у частині першій статті 17 ГПК України, за яким учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною сьомою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у зазначеній справі подано у 2019 році.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі  1  921  грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову є вимоги про стягнення 443  252,43  грн. пені, 364  561,55  грн. інфляційних втрат та 96  040,16  грн. 3% річних, а всього 903  854,14  грн. Отже, сума позовних вимог не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому колегія суддів звертає увагу скаржника, що в силу зазначеної вище вимоги пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежать виключно від обставин конкретної справи та значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики.

В той же час, необхідність відкриття касаційного провадження у справі ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб скаржник обґрунтовує її фундаментальністю для формування єдиної правозастосовчої практики стосовно вирішення спорів щодо зменшення розміру пені та винятковістю для скаржника, оскільки справа стосується регулювання відносин на ринку природного газу та прямо впливає на фінансовий стан підприємств - учасників цього ринку.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Поряд із цим використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". Однак вказана касаційна скарга АТ "НАК "Нафтогаз України" не містить належних обґрунтувань, які могли б підпадати під дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. А зазначені у касаційній скарзі доводи стосовно фундаментальності цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики й виключності її для скаржника, зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи судом, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у даній справі немає.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Поряд із цим у силу положень статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями повторно встановлювати фактичні обставини справи та надавати оцінку наявним у матеріалах справи доказам.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 зі справи №923/763/19, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зважаючи, що встановлено відсутність підстав для відкриття касаційного провадження, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження вказаних судових актів, не розглядається.

Керуючись статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Касаційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Херсонської області від 10.11.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.02.2021 у справі №  923/763/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                      І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                      І. Булгакова

Суддя                                                                                                      Т. Малашенкова