КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/18179/20                                                                 Головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
Провадження № 22-ц/824/4650/2021                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
5 квітня 2021 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 3 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника - адвоката Бочечко І.П. звернулися до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 3 грудня 2020 року позовну заяву повернуто заявнику як таку, що підписана особою, яка не має права її підписувати, оскільки особа, яка її підписала, належним чином не підтвердила своїх повноважень діяти від імені та в інтересах позивачів.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі через представника - адвоката Бочечко І.П. подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що саме обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії повинні бути зазначені у договорі про надання правової допомоги, а у подальшому - в ордері, який видається на підставі договору. Законодавець зобов`язує зазначати про наявність обмежень повноважень, а не про їх відсутність, а тому адвокат не зобов`язаний вказувати на звороті ордера про відсутність обмежень його правомочностей як представника. Застосування судом першої інстанції норм Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, яке втратило чинність, порушує норми процесуального права.
На підтвердження повноважень на представництво інтересів позивачів адвокат Бочечко І.П. до позовної заяви додала належним чином засвідчені копії ордерів на надання правової допомоги, виданих на підставі договорів про надання правової допомоги від 11 березня 2020 року, які не містять будь-яких обмежень повноважень адвоката. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що на копії зворотного боку ордеру має бути зазначено про відсутність обмежень представницьких функцій адвоката є помилковим.
Оскільки до позовної заяви було долучено копію ордеру, перевірка повноважень представника сторони та/або законність документа, виданого на підставі таких повноважень, належить до обов`язку суду. Відтак у разі наявності сумнівів щодо обсягу повноважень представника, суд мав вирішити питання про залишення позовної заяви без руху, а не повертати її. На переконання сторони позивача позовну заяву було повернуто з формальних підстав, що унеможливило доступ до правосуддя для захисту прав та інтересів шляхом судового розгляду справи про відшкодування шкоди.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
За правилом пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи викладене та на підставі ухвали апеляційного суду від 9 березня 2021 року, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки додані до позовної заяви ордери не містять обов`язкових реквізитів щодо зазначення на зворотному боці обмеження правомочності адвоката, встановлені угодою про надання правової допомоги, а вимогами процесуального законодавства передбачено, що саме ордером або довіреністю підтверджуються повноваження адвоката у цивільному судочинстві (а не самим договором про надання правничої (правової) допомоги), дані ордери не можуть підтверджувати повноваження адвоката і з огляду на те, що позовна заява підписана саме адвокатом як представником, позовна заява підлягає поверненню заявнику як така, що підписана особою, яка не має права її підписувати, оскільки особа, яка її підписала, належним чином не підтвердила своїх повноважень.
Однак із таким висновком суду повністю погодитися не можна.
Відповідно до статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
За правилом частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. 
У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно із частиною шостою статті 62 ЦПК України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
По своїй суті підписання та/або подання позовної заяви є процесуальними формами реалізації повноважень з представництва, яке у даному випадку здійснювалося адвокатом Бочечко І.П. на підставі засвідчених копій ордерів на надання правової допомоги серії КС № 659968 та КС № 659969 від 11 березня 2020 року.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону № 5076-VIпід час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.
12 квітня 2019 року Радою адвокатів України прийнято рішення № 41 «Про затвердження Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції». Положення набирає чинності з 12 квітня 2019 року та згідного із пунктами 4-6 цього рішення: дозволено адвокатам України в строк до 1 січня 2022 року використовувати Типову форму ордера, виготовлену друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону; типова форма ордеру, виготовлена друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затверджене рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, діє після 1 січня 2022 року до закінчення повноважень адвоката у конкретній справі (провадженні); визнано таким, що втратило чинність Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, крім Додатка № 1 до Положення про ордер адвоката та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, та пункту 18 Положення, які діють до 1 січня 2022 року.
Згідно із цим Положенням ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону № 5076-VI.
Положення наведених норм дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.
Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).
Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).
Тобто, відсутність застереження щодо повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії від імені особи, яку він представляє, має оцінюватися як наявність у представника такого процесуального повноваження.
Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.
Звертаючись до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, Бочечко І.П. діяла як адвокат відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР № 21/2130 від 22 червня 2019 року, на підтвердження своїх повноважень надала належним чином засвідчені копії ордерів, які є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені осіб, учасників справи, в тому числі і на підписання позовної заяви.
Отже, визначення судом першої інстанції такої підстави для повернення позовної заяви як відсутність в ордері на надання правової допомоги підтвердження права підпису позовної заяви адвокатом замість позивача, є необґрунтованим.
При цьому чинне законодавство зобов`язує зазначати про наявність обмежень повноважень, а не про їх відсутність, а тому адвокат не зобов`язаний вказувати на звороті ордера про відсутність обмежень його правомочностей як представника.
Встановлено, що на підтвердження обсягу повноважень на представництво інтересів позивачів адвокат Бочечко І.П. до позовної заяви додала також належним чином засвідчені копії договорів про надання правничої (правової) допомоги № 04/2020 та № 05/2020, укладених з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , і зазначені договори не містить будь-яких обмежень повноважень адвоката. 
За наведених обставин висновок суду першої інстанції про те, що на зворотному боці ордерів має бути зазначено про відсутність обмежень представницьких функцій адвоката є помилковим.
Як передбачено пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
Зазначена норма, в контексті обставин даної справи, підлягала застосуванню у випадку, коли до позовної заяви взагалі не додано доказу, який міг би підтвердити повноваження представника діяти від імені та в інтересах одного з учасників справи.
Згідно із частиною сьомою статті 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.
Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (частина перша статті 185 ЦПК України).
Таким чином, якщо у суду першої інстанції виникли сумніви в тому, що документи на підтвердження обсягу повноважень представника є недостатніми, то йому слід було вирішити питання про залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а не повертати заяву одразу особі, яка її подала.
Враховуючи викладене, районний суд неправильно застосував положення статті 185 ЦПК України та, припустившись надмірного формалізму, дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діяла представник - адвокат Бочечко І.П.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
З наведених підстав, колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, формально поставився до вирішення питання про прийняття її до розгляду та помилково повернув заяву заявнику, порушивши право позивачів на судовий захист.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених позивачами у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті позовних вимог не розглядається.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересахяких діє представник Бочечко Ірина Петрівна , задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 3 грудня 2020 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                    Н.В. Ігнатченко

                                                                                                                С.А. Голуб

                                                                                                                Д.О. Таргоній