ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/18365/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Бакуліна С. В., Кролевець О. А., 

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:
позивача - не з`явився,
відповідача - Тищенка А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд"      

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Ломаки В. С.
від 16.09.2020 та
на постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Буравльов С. І., Андрієнко В. В., Пашкіна С. А.
від 12.01.2021

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд"      
до Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"
про визнання недійсним кредитного договору № 4А16109Г від 04.11.2016,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору № 4А16109Г від 04.11.2016, укладеного між Акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд", відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір було укладено під впливом обману, оскільки:
- Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" мало чималі господарські зв`язки із різними організаціями та установами, у тому числі товариство відкрило рахунки у Акціонерному товаристві Комерційному банку "Приватбанк", у тому числі рахунки для заробітної плати працівників Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд". За час взаємодії позивача з відповідачем Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" зарекомендувало себе як надійний та перспективний клієнт, що постійно нарощує обсяг необхідних банківських послуг;
- відповідач, володіючи повною фінансовою інформацією про товариство, усвідомлюючи високі економічні показники діяльності товариства, висунув позивачу пропозицію щодо можливості участі Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" у процедурі "трансформації" кредитного портфеля Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк". Така процедура, як зазначає позивач, зі слів співробітників банку, була ініційована Національним банком України. Так, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 05.10.2016 №323/БТ Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" зобов`язано розробити план реструктуризації (трансформації) кредитного портфеля;
- при цьому, відповідач наголошував на тому, що кредитні зобов`язання "старих боржників" забезпечені надзвичайно ліквідними активами, у тому числі корпоративними правами, товаром в обороті, цінними паперами та інше. Про ліквідність забезпечення зобов`язань "старих боржників" також свідчили дані окремої фінансової звітності за Міжнародними стандартами фінансової звітності та звіт незалежного аудитора від 31.12.2015 (ТОВ АФ "Прайсвортерхаускуперс (аудит)". Пізніше такі дані були підтверджені окремою фінансовою звітністю та звітом незалежного аудитора від 31.12.2016 (ТОВ "Ернст енд Янг аудиторські послуги"), які були розміщені на веб-сайті відповідача; 
- таким чином, дії позивача з отримання кредитних коштів за кредитним договором № 4А16109Г від 04.11.2016 були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань "старих боржників" банку в рамках реалізації зазначеного плану "трансформації" кредитного портфелю банку, ініційованого Національним банком України;
- на виконання такого плану представники відповідача та позивача погодили відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом укладення кредитного договору, у зв`язку із чим між позивачем та банком був укладений кредитний договір № 4А16109Г від 04.11.2016, та договори поруки №№ 4Т13490Д/П, 4В13493Д/П, 4А13476Д/П від 04.11.2016. Така діяльність позивача кореспондувалася із діяльністю, передбаченою статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд", та була направлена на отримання прибутку від реалізації таких активів, або набуття права власності на них, так як зі слів працівників відповідача, сукупна вартість активів, шо передані третіми особами у якості забезпечення своїх зобов`язань перед банком у декілька разів перевищують заборгованість таких осіб перед банком;
- обов`язковою умовою, на якій наполягало товариство, було набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" права власності на активи, що забезпечували зобов`язання "старих боржників" перед банком;
- на виконання зазначених вище домовленостей згідно з планом "трансформації" 04.11.2016 між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" були укладені договори поруки;
- Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" як поручитель виконало зобов`язання: Товариства з обмеженою відповідальністю "Техністрейд" за кредитними договорами №4Т13490Д, № 4Т13508И від 20.08.2013, № 4Т1427И від 21.01.2014; Товариства з обмеженою відповідальністю "Версалія" за кредитними договорами № 4В13493Д від 16.08.2013, № 4В13494 від 19.08.2013, № 4В13510И від 20.08.2013, № 4В13514И від 23.08.2013; Товариства з обмеженою відповідальністю "Анабіс" за кредитними договорами № 4А13476Д від 08.08.2013, № 4А13477И від 09.08.2013, № 4А13486И від 14.08.2013, з повернення кредитів та сплати відсотків за користування кредитами на умовах та в терміни, встановлені в кожному конкретному кредитному договорі, сплативши 1 551 741 896,68 грн згідно із платіжними дорученнями №№ 344, 345, 346 від 08.11.2016;
- після завершення процесу переоформлення боргів "старих боржників" перед банком Рішенням Національного банку України від 18.12.2016 № 498-р відповідача визнано неплатоспроможним, у результаті чого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи" Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" перейшло у власність держави. При цьому зобов`язання банку щодо передання товариству позивача документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими були забезпечені зобов`язання "старих боржників" банком не виконані, документи товариству не передані;
- протягом періоду з 2016 по 2017 роки позивач намагався у судовому порядку отримати зазначені документи від банку, проте, як встановлено судовими рішеннями (справи №№ 910/16469/17, 910/16470/17, 910/16471/17), банк не був зобов`язаний передавати такі документи позивачу, хоча саме отримання згаданих документів, за твердженням позивача, і було метою укладення кредитного договору № 4А16109Г від 04.11.2016 та договорів поруки №№ 4Т13490Д/П, 4В13493Д/П, 4А13476Д/П від 04.11.2016;
- таким чином, банк ані в порядку, встановленому договором поруки, ані в судовому порядку не надав позивачу документи, які дали б йому змогу звернути стягнення на активи, що забезпечували виконання зобов`язань "старих боржників" перед банком. Така поведінка відповідача, на думку позивача, також свідчить про відсутність намірів у банку виконувати свої зобов`язання за договором поруки ані в момент його укладення, ані протягом значного періоду після його укладення. 
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
04.11.2016 між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) було укладено кредитний договір № 4А16109Г (далі - кредитний договір), відповідно до пункту 1.1 якого банк за наявності вільних коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно із пунктом А.1 з лімітом і на цілі, зазначені у пункті А.2, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці пункту 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, у визначені цим договором терміни. 
Пунктом А.1 кредитного договору передбачено вид кредиту - відновлювальна кредитна лінія. Відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами або повністю до дати, зазначеної у пункті А.3, у межах ліміту цього договору, у тому числі після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору. 
Згідно із пунктом А.2 кредитного договору ліміт цього кредитного договору 4 600 000 000, 00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності. У разі виникнення заборгованості позичальника перед банком з відшкодування витрат згідно із пунктом 2.2.13, ліміт цього договору збільшується на відповідну суму заборгованості на цілі з відшкодування витрат згідно із пунктом 2.1.5 договору.
Термін повернення кредиту - 22.10.2024 (пункт А.3 кредитного договору). 
Відповідно до техніко-економічного обґрунтування повернення кредитних коштів та заявки на отримання кредиту від 03.11.2016, що були надані позивачем на адресу банку, метою кредитування позивач визначив - «фінансування поточної діяльності».
3. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 у справі № 910/18365/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021, у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду мотивовані тим, що:
- позивач належними та допустимими доказами в розумінні приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів існування обставин, які можуть бути підставами для визнання недійним оспорюваного кредитного договору на підставі статті 230 Цивільного кодексу України. Зокрема, позивачем не доведено, що представниками відповідача повідомлялись відомості, які не відповідають дійсності, або що представники банку замовчували обставин, що мали істотне значення для вчинення оспорюваного кредитного договору. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчинялись певні винні, навмисні дії, які б свідчили про намагання відповідача запевнити позивача про такі властивості й наслідки кредитного договору, які насправді наступити не можуть;
-  при укладенні договору сторонами дотримано всі вимоги щодо свободи волевиявлення, форми, наявності істотних умов, що передбачені вимогами цивільного та господарського законодавства;
- кредитний договір не містять посилань на необхідність укладення кредитного договору або договорів поруки з метою отримання прибутку у вигляді продажу чи отримання у власність позивачем майна, переданого у якості забезпечення за "старими" кредитами, так само, як і не містять відомостей щодо такого майна;
- умови оспорюваного кредитного договору не містять положень про трансформацію кредитного портфелю банку, необхідність укладення позивачем договорів поруки та щодо інших обставин, на які позивач посилається в обґрунтування свого позову;
- матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження погодження умов участі позивача у трансформації кредитного портфелю банку, про яку зазначено у позові;
- з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається будь-якого погодження умов та пов`язаності обставин кредитування позивача, погашення позивачем (поручителем за договорами поруки) за рахунок отриманих в якості кредиту коштів кредитної заборгованості "старих боржників", та обставин щодо забезпечення зобов`язань "старих боржників" та відповідного переходу прав заставодержателя до позивача;
- оскільки формулювання умов кредитного договору було в тому числі правом позивача, та укладаючи спірний кредитний договір, позивач вважається таким, що ознайомився з усіма його умовами, в тому числі істотними, позивач реалізував таке право шляхом укладення договору на відповідних умовах, а тому доводи про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо істотних умов договору, за відсутності доказів в підтвердження таких обставин, вважаються необґрунтованими.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у даній справі, та прийняти нове рішення про задоволення позову.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" у якості підстав касаційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 910/18365/19 зазначило:
- пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України: застосування судом апеляційної інстанції статей 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19;
-   пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального  кодексу  України:  необґрунтоване та у непроцесуальний спосіб відхилення судом клопотання про витребування доказів (пункт 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
Відзив Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" подано після закінчення строку встановленого Судом для його подання, відтак залишається без розгляду на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.
5. Позиція Верховного Суду
Імперативними приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, згідно з пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, які визначають, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Однією з підстав касаційного оскарження Товариство з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" визначило пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо її застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі № 910/18007/19, а саме: щодо застосування положень статей 236 та 238 Господарського процесуального кодексу України.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про застосування судами попередніх інстанцій положень статей 236, 238 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновку щодо їх застосування, викладеному в постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі  № 910/18007/19, з огляду на таке.
Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет). 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15ц).
Так, у справі № 910/18007/19 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Пром Інновація" звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про визнання недійсним договору поруки від 20.10.2016 № 4М14109Д/П, посилаючись на укладення останнього внаслідок обману позивача відповідачем. Скасовуючи судові рішення у справі № 910/18007/19 та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав, що позивач звертався до місцевого господарського суду з клопотанням про витребування доказів - належним чином посвідченої копії рішення правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яке (рішення), на думку позивача, має суттєве значення для вирішення справи, оскільки містить відомості про її обставини і яке позивач не міг отримати самостійно, оскільки воно містить банківську таємницю (стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Однак, у рішенні місцевого господарського суду відсутні будь-які відомості щодо розгляду такого клопотання. Про наведене позивачем (скаржником) зазначалося і в апеляційній скарзі зі справи, проте апеляційним господарським судом зазначене клопотання також не розглянуто по суті. На думку Верховного Суду у справі № 910/18007/19, необґрунтоване залишення без будь-якого належного процесуального реагування конкретного і доречного клопотання учасника справи про витребування доказу, який він з об`єктивних причин не міг одержати самостійно (по суті, ігнорування такого клопотання судом), свідчить про порушення останнім наведених положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності і обґрунтованості судового рішення. При цьому, Верховний Суд зазначив, що відповідні порушення не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції в силу імперативного припису частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України.
На відміну від справи № 910/18007/19, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції було надано оцінку клопотанню позивача про витребування доказів. У підготовчому засіданні 03.06.2020 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, якою поновлено строк позивачу на подання клопотання про витребування доказів, та відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, про що зазначено у протоколі судового засідання від 03.06.2020. Суд апеляційної інстанцій, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що місцевим господарським судом було вірно застосовано, зокрема норми процесуального права. В свою чергу, до суду апеляційної інстанції позивач не звертався із клопотанням про витребування доказів.
Отже, висновки у справі № 910/18007/19 та у справі, яка переглядається, щодо застосування процесуальних норм права зроблені Верховним Судом за різних встановлених судами обставин при розгляді клопотання про витребування доказів, що свідчить про неподібність правовідносин у справі, на яку посилається скаржник, та цій у справі.
Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті    1 частини    2 статті    287 Господарського процесуального кодексу України, не    отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Щодо оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, з посиланням на пункт 3 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, що суд необґрунтовано та у непроцесуальний спосіб відхилив клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, то колегія суддів зазначає таке.
Положеннями частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто тягар доказування (onus probandi) лежить на сторонах.
Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно із частиною 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах 2, 3 статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (частина 2 статті 81 Господарського процесуального кодексу України).
Як вбачається із матеріалів справи, 03.03.2020 позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про поновлення процесуального строку на подачу клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме: рішення Правління Національного банку України № 323/БТ від 05.10.2016, до якої було додано клопотання про витребування доказів.
Розгляд заяви про поновлення процесуального строку на подачу клопотання про витребування доказів та клопотання про витребування доказів, судом першої інстанції здійснено шляхом постановлення ухвали на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, із занесенням такої ухвали до протоколу судового засідання від 03.06.2020 у справі № 910/18365/19.
Відповідно до частини 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Принцип верховенства права полягає у тому, що лише закон має регламентувати порядок здійснення судочинства у господарських судах, а суди і судді повинні діяти виключно в рамках законів (якими у цьому випадку є Конституція України та чинна редакція Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Дія 97" проти України" від 21.10.2010 N 19164/04, § 47).
Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 232 Господарського процесуального кодексу України у протоколі судового засідання зазначаються такі відомості, зокрема, ухвали суду, постановлені в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати.
Положеннями частин 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Тлумачення змісту положень частини 2 статті 232, частини 4, п`ятої статті 233 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що законодавець передбачив вирішення, зокрема, клопотань та заяв осіб, які беруть участь у справі, залишення заяви без розгляду шляхом постановлення ухвал, які оформлюються у два способи:
- постановлені окремим документом, які ухвалюються в нарадчій кімнаті, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи;
- постановлені, не виходячи до нарадчої кімнати, які заносяться до протоколу судового засідання.
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 910/18125/19. 
Зазначене дає підстави для висновку, що розгляд заяви про поновлення процесуального строку на подачу клопотання про витребування доказів та клопотання про витребування доказів, здійснено судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального закону.
При цьому, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, що вбачається із протоколу судового засідання від 03.06.2020, суд встановив відсутність підстав для його задоволення. Суд апеляційної інстанцій, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що місцевим господарським судом було дотримано, зокрема норми процесуального права. 
Разом з тим, із доводів, викладених у касаційній скарзі, за встановлених судами обставин справи щодо мети отримання кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" за кредитним договором № 4А16109Г від 04.11.2016 - фінансування поточної діяльності, не вбачається, що рішення Правління Національного банку України № 323/БТ від 05.10.2016 має значення для правильного вирішення даної справи.
В свою чергу, незгода позивача з рішенням суду щодо відмови у задоволенні цього клопотання не свідчить про прийняття судами рішень з порушенням норм процесуального права та не є підставою для їх скасування з цих причин.
Водночас, наявні в матеріалах справи докази, які були оцінені судами згідно з статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, були достатніми для прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі відповідно до вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням викладеного, відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд згідно із частиною 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України, на яку скаржник посилається в обґрунтування безпідставності залишення судом без задоволення клопотання позивача про витребування доказів.
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).
Пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 910/18365/19 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та залишення касаційної скарги в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 910/18365/19 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції без змін через відсутність передбачених процесуальним законом підстав для їх скасування.
7. Судові витрати
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника. 
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження у справі № 910/18365/19 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсол Трейд"  в частині оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі № 910/18365/19 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 у справі                        № 910/18365/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Н.М. Губенко

Судді                                                                                                            С.В. Бакуліна  

                                                                                                            О.А. Кролевець