КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                        
Справа № 752/2865/20                                                                   Головуючий у 1-й інст. - Арапіна Н.Є.
Апеляційне провадження 22-ц/824/4619/2021                                                       Доповідач - Рубан С.М.

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
          18 травня  2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М,                                                                 
                                                                        Мараєва Н.Є.
                                          при секретарі              Загородній С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2020  року  ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних.
 
Посилається на те, що 6 червня 2019 року  між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 10 000,00 Євро на строк до 05 вересня 2019 року, з яких 3 000,00 Євро строком до 24 червня 2019 року. На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики. У зв`язку з чим позивач просить про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року у розмірі 10 000,00 Євро, трьох процентів річних за договором позики від 06 червня 2019 року за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3000,00 Євро за період з 25 червня по 04 вересня 2019 року у розмірі 17,75 Євро; трьох процентів річних за договором позики від 06 червня 2019 року за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 10000,00 Євро за період з 05 вересня 2019 року по день винесення судового рішення та витрати по сплаті судового збору.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних -задоволено повністю.
        Стягнуто з  ОСОБА_1 ,  на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 06 червня 2019  року у розмірі 10 000 Євро 00 євроцентів, три проценти річних за період з 25 червня по 04 вересня 2019 року у розмірі 17 Євро 75 євроцентів, три проценти річних за період з 05 вересня 2019 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 397 Євро 81 євроцент.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі  2 712 грн. 80 коп.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі                91 грн. 89 коп.
         Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в позові. 
         Посилається на те, що процесуальні строки , які встановив суд першої інстанції ухвалою від 23 квітня 2020 року , були значно скорочені порівняно із строками, встановленими законодавством. Також важливо, що у відношенні спільної справи, скорочення судом законодавчо встановлених строків призвело не лише до гіпотетичного, але і до фактичного позбавлення відповідача можливості для захисту своїх прав. Оскільки, 05 березня 2020 року ОСОБА_1 покинув територію України і прибув до Нідерландів, про що свідчить відмітка в закордонному паспорті (а.с.4)., він не мав можливості довідатися про перебіг судового процесу у справі ,а єдиним процесуальним документом яке отримав ОСОБА_1 є судове рішення.
         Судом не взято до уваги положення Декрету Міністрів України від 19.02.1993 « 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від  23.09.1994 № 185/94-ВР « Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». В той же час, вказані Декрет № 15-93 і закон № 185/94- ВР втратили чинність з 07.02.2019 у зв'язку з набранням чинності Закону № 2473-VIII « Про валюту і валютні операції»( надалі - Закон № 2473-VIII). Правовідносини між позивачем і відповідачем виникли на підставі укладання договору позики 06 червня 2019 року , тобто взагалі не регулюються нормами законодавства, на які послався суд.
       Відповідно до п.1 ст.5 Закону № 2473 - VIII, гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні. Усі розрахунки на території України проводяться виключно в гривні (п.2 ст. 5 Закону № 2473 - VIII). Порядок проведення розрахунків за валютними операціями визначається Національним банком України (п.4 ст.5 Закону № 2473-VIII). Порядок проведення розрахунків за валютними операціями встановлюється положенням про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого Постановою Правління НБУ від 02.01.2019 року № 2.
   Відповідно до п.27 цього Положення, усі розрахунки на території України проводяться виключно в гривнях, крім розрахунків за операціями, перелік яких зазначено в цьому ж пункті. Операції між позивачем і відповідачем не охоплюються таким переліком.
      Крім того, зобов`язання щодо сплати 10 000 тис. євро за договором позики, укладеним між позивачем і відповідачем не може бути виконано з обставин, за яку жодна із сторін не впливає.
       Представник позивача - ОСОБА_3 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що розписка про отримання в борг грошових котів є документом, який боржник видає кредитору  за договором позики, підтверджуючи як його укладення, та і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. На підтвердження укладення договору позики відповідач склав розписку, яка підтверджує факт передання позивачем та отримання відповідачем суми позики у розмірі             10 000, 00 Євро. Відповідачем не заперечується обставина щодо отримання ним в позику вказаної суми.
      Крім того, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму  грошових коштів(суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення , так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
    В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.
     Представник позивача ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на обставини викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
     Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
 Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 06 червня 2019 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 10 000,00 Євро на строк до 05 вересня 2019 року, з яких 3 000,00 Євро строком до 24 червня 2019 року (а.с. 7). Позичальник належним чином умови договору не виконав, в строк передбачений договором кошти не повернув, тому крім суми боргу відповідно до положень статтей 625, 1050 ЦК України підлягають стягненню індекс інфляції та 3% річних. 
         Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Судом встановлено та апеляційним судом перевірено,  що відповідно до розписки від 06 червня 2019 року ОСОБА_1 взяв в борг грошові кошти в сумі 10 000, 00 Євро.
 
Згідно боргової розписки  кошти зобов`язався повернути не пізніше 05 вересня 2019 року, але 3 000 Євро з загальної суми до 24 червня 2019 року. (а.с. 7).
 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
 На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Згідно ч. 1 ст.1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Відповідно до правового висновку викладеного Верховним СудомУкраїни у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Положення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяють стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Вказаний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
 
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Виходячи з умов боргової розписки позичальник отримав борг в іноземній валюті і зобов`язався повернути суму боргу в іноземній валюті.
Вказаний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про  задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних.
Судом встановлено, що відповідачем не виконано зобов`язань, визначених договором позики від 06 червня 2019 року та порушено умови щодо погашення позики.
Будь-яких доказів на спростування наданого Позивачем розрахунку заборгованості Відповідачем суду не надано, як і не надано доказів щодо належного виконання ним умов договору позики.
Отже, з урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 06 червня 2019 року у розмірі 10 000,00 Євро, підлягають задоволенню повністю.
 
Також судом правильно задоволено стягнення трьох процентів річних згідно статті 625 ЦК України виходячи із суми боргу.
 
Відповідачем розрахунок позивача не спростовано, та сума боргу визнається.
 
     Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
     Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
     Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
     Згідно ч.ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
     Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
     За умовами ч.ч.1,2,3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
    Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
 
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
 
      Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
                                       П О С Т А Н О В И В:
          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 грудня 2020 року - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
            Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.
 
              Головуючий                                     Рубан С.М.   
              Судді                                                 Заришняк Г.М.
                                Мараєва Н.Є.