ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" травня 2021 р.           Справа№ 910/17186/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
при секретарі судового засідання : Кубей В.І. 
за участю представників сторін: 
від позивача: Валько І.В.;
від відповідача: не прибув,
розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція"
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року (повний текст рішення складено 04.03.2021)
у справі № 910/17186/20 (суддя: Плотницька Н.Б.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект Лтд"
до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція"
про           
                              
                                                        ВСТАНОВИВ: 
                 Товариство з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект Лтд" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" (далі - відповідач)  про стягнення з відповідача на користь позивача 11 272  124,35 грн, в тому числі 9 663  200,00 грн основного боргу, 746  424,00 грн  штрафу  за абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, 483  160,00 грн  штрафу за п. 66 Положення про поставку продукції  виробничо-технічного  призначення, 217  354,43 грн 3 % річних та 161  985,92 грн інфляційних втрат. 
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору на постачання товару від 19.11.2019 року № 53-123-01-19-05937 неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект Лтд" заборгованість у розмірі 9 663  200,00  грн, 483  160,00 грн штрафу, 161985,92 грн  інфляційних втрат, 200021,80 грн  3 % річних, витрати по сплаті судового збору у розмірі 157  625,52 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11109,24 грн. 
В іншій частині позову про стягнення з відповідача на користь позивача 746  424,00 грн  штрафу та 17  332,63 грн 3 % річних відмовили. 
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у даній справі та прийняти нове рішення в цій частині, яким  відмовити у стягненні штрафу 5% в сумі 483160,00 грн та стягнути з ДП НАЕК "Енергеатом" 3% річних в сумі 196013,15 грн.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст.ст. 217, 230 Господарського кодексу України. 
          Крім того, скаржник зазначив, що  в умовах  спірного договору відсутні  посилання  на те, що у  всьому іншому, що не передбачено цим договором, сторони керуються чинним законодавством України та Положеннями  про поставки продукції виробничо-технічного призначення, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 року №888. 
          Водночас, скаржник вказав, що нарахування штрафу 5% відповідно до п. 66 Положення не передбачено договором, тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим. 
          Також, за твердженням скаржника суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо стягнення 200021,80 грн 3% річних, а не 196013,15 грн за розрахунком скаржника. 
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/17186/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.
          Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на рішення  Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року  у справі № 910/17186/20 своєю ухвалою від 05.04.2021 року.
           19.04.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача  до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач  просив суд рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну  скаргу без задоволення.  
          Крім того, представник позивача у  відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що сторони у відповідному договорі погодили використовувати чинне законодавство України, і норми ст.ст. 193, 264 Господарського кодексу України дають можливість сторонам  регулювати свої відносини  не лише нормами законів, а і інших законодавчих актів. Одним із таких актів  законодавства є Положення про поставку  продукції виробничо-технічного призначення №888, яке є невід`ємною  частиною  законодавства України, яке є чинним  станом на сьогоднішній день. 
          Крім цього, за твердженням представника позивача  судова практика та позиція Верховного Суду тлумачить  використання  поняття «закон»  у широкому значенні, якщо немає чіткого посилання на конкретний  закон. Тому, у нашому випадку при притягненні  скаржника до відповідальності  за порушення зобов`язань, необхідно застосувати всі можливі нормативно-правові акти, які відповідають і не суперечать Конституції України та Господарському кодексу України. 
           30.04.2021 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких останній, зокрема вказав, що якщо сторони  не передбачили умовами  договору можливість сплати штрафні санкції за порушення строків  виконання зобов`язань  та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. 
          Представник скаржника підтримав доводи апеляційної  скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення  Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у справі 910/17186/20. 
          Представник відповідача у судове засідання 25.05.2021  року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2021 року.
          Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення  Господарського суду міста Києва  в апеляційному порядку за відсутності представника  відповідача,  який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.  
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва  від 18.02.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція"  - без задоволення,  з наступних підстав. 
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 19.11.2019 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтокомплект Лтд" (постачальник)  було укладено договір на постачання товару № 53-123-01-19-05937 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати покупцю, а покупець приймає на себе зобов`язання прийняти і сплатити товар - код CPV 34140000-0 по ДК 021:2015 - вантажні мототранспортні засоби (автогідропідйомник, автокран, автомобіль вантажопасажирський, машина комбінована дорожня), у кількості, асортименті та за цінами, зазначеним у специфікації № 1 (додаток до договору № 1), що є невід`ємною частиною цього договору. Рік виготовлення товару - не раніше 2018 року.
          Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору загальна вартість товару є твердою та складає: разом без ПДВ - 8 886 000,00 грн. Крім того ПДВ 20 % - 1 777 200,00 грн. Всього з ПДВ - 10 663 200,00 грн.
          За даним договором оплата відбувається протягом 45 робочих днів після постачання ТМЦ згідно специфікації № 1 (додаток № 1 до договору № 1) та виконання постачальником умов п.п. 3.2., 5.1. цього договору. Пеня за несвоєчасну оплату не нараховується.
          Згідно з п.3.1, договору постачання з дати публікації договору в системі ProZorro, але не пізніше 30.11.2019 року, на умовах - DDP м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, Южноукраїнське відділення ВП "Складське господарство" відповідно до Правил Інкотермс-2010, з обов`язковою присутністю представника постачальника.
          Відповідно до п. 3.2 договору з товаром постачальник надає покупцю: 
          - видаткову накладну (в трьох примірниках) з відображенням коду товару згідно з УКТ ЗЕД по-позиційно;
          - податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, з відображенням коду товару згідно з УКТ ЗЕД по-позиційно, електронного підпису уповноваженої платником особи, і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), шляхом направлення її на електронну адресу покупця Yuaes_pdv2@sunpp.atom.gov.ua протягом терміну, визначеного чинною редакцією ПКУ. Разом з податковою накладною постачальник надає покупцю електронну квитанцію про реєстрацію податкової накладної у ЄРПН;
          - документи підтверджуючі якість продукції;
          - сертифікат відповідності зі всіма додатками;
          - сертифікат країни походження продукції, якщо товар виготовляється за межами країни;
          - комплект технічної документації по експлуатації;
          - комплект документації для державної реєстрації.
          Датою постачання є дата отримання товару на окладі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару (3.3 договору).
          Згідно п.п. 12.1, 12.2 договору договір вступає в силу з моменту підпису обома сторонами та скріплення печаткою. Дія терміну цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 12.1. цього договору, та закінчується 31.12.2020 року. 
          Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
          Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
          Згідно ч. 4 ст. 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.
          Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).
          Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 712 Цивільного кодексу України  за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
          До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
          Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України  предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 
          Згідно ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
          Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 
          Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).
          Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.           
          Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору  поставив товар на повну суму договору - 10663200,00 грн, а відповідач прийняв товар, що підтверджується видатковими накладними  та актами приймання-передачі техніки, які  засвідчені та підписані належним чином, а саме від 21.11.2019 року № 1 на суму 4  347  000,00 грн, від 21.11.2019 року № А-108 на суму 4347000,00 грн, від 29.11.2019 року № 2 на суму 2433000,00 грн, від 29.11.2019 року № А-112 на суму 2  433000,00 грн, від 11.12.2019 року № 3 на суму 1741200,00 грн, від 11.12.2019 року № А-119 на суму 1741200,00 грн, від 16.12.2019 року № 4 на суму 2142000,00 грн, від 16.12.2019 року № А-124 на суму 2142000,00 грн (наявні в матеріалах справи).
          Відповідачем частково оплачену поставлену продукцію, що підтверджується копією платіжного доручення від 20.03.2020 року № УПТК/868 на суму 1000000,00 грн. 
          Тобто,  відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повної оплати поставленого позивачем товару згідно вищенаведених накладних та актів приймання-передачі техніки, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 9 663  200,00 грн, що не заперечується відповідачем.  
          Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
          Згідно ч.ч. 1, 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України  майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
            При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.
            Господарські договори укладаються за правилами, встановленими  ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
            Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (ч.  1  ст. 180 Господарського кодексу України).
          Згідно  ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. 
          Згідно ст.ст. 525, 526  Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Відповідно до ч. 1  ст. 73 Господарського процесуального кодексу України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 1-3  ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).          
          З огляду на вищенаведене та враховуючи встановлений факт невиконання відповідачем обов`язку  з повної оплати поставленого позивачем товару за договором, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 9 663  200,00 грн основного боргу. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь штрафних санкцій, колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
          Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України). 
          Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
          У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: 
-          за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);
          -          за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
           Так, позовні вимоги в частині стягнення 746  424,00 грн штрафу на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не підлягають задоволенню, оскільки штраф у розмірі семи відсотків стягується за порушення строків виконання зобов`язання, тоді як у даному випадку має місце порушення виконання зобов`язання в частині строків оплати продукції, тобто є наслідком порушення негрошового зобов`язання.          
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволені позову в цій частині. 
          Щодо позовних в частині стягнення 483  160,00 грн  штрафу (5 % вартості неоплаченого товару), колегія суддів відзначає наступне.
          Відповідно до ст. 264 Господарського кодексу України матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.
          Законодавством можуть бути передбачені особливості поставки окремих видів продукції виробничо-технічного призначення або виробів народного споживання, а також особливий порядок здійснення поставки продукції для пріоритетних державних потреб.
          Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
          Згідно ст. 271 Господарського кодексу України Кабінет Міністрів України відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів затверджує Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення та поставки виробів народного споживання, а також Особливі умови поставки окремих видів товарів.
          Постановою Верхової Ради України від 12.09.1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.
Постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 року № 888 затверджено Положення про поставки продукції виробничо-технічного призначення, Положення про поставку товарів народного споживання.
          Відповідно до п. 66 Положення за необґрунтовану відмову від акцепту платіжної вимоги (повністю або частково), а також за ухилення від оплати продукції при інших формах розрахунків покупець (платник) сплачує постачальнику штраф у розмірі 5 відсотків суми, від сплати якої він відмовився або ухилився. 
          Як  вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення штрафу) відповідно до умов пункту 66 Положення.
          Твердження скаржника, що в умовах  спірного договору відсутні  посилання  на те, що у  всьому іншому, що не передбачено цим договором, сторони керуються чинним законодавством України та Положеннями  про поставки продукції виробничо-технічного призначення, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 року №888, колегія суддів відзначає наступне. 
          Так, оскільки в даному випадку умовами договору не передбачено нарахування штрафу за порушення строків оплати продукції, відтак, стягнення штрафу відповідно до пункту 66 Положення є правомірним, оскільки воно застосовується лише в тому випадку, якщо інше не передбачено договором.
          Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного суду від 10.04.2019 року № 910/4930/18, від 18.06.2020 року № 910/4450/19, від 05.06.2019 року № 910/4927/18. 
          При цьому, твердження скаржника, що правова позиція у постановах Верховного Суду від 18.06.2020 року № 910/4450/19 та від 05.06.2019 року № 910/4927/18 викладена з урахуванням договорів  в яких є посилання  на Положення про поставки продукції виробничо-технічного  призначення, затвердженого постановою  Ради Міністрів СРСР від 25.07.1988 року №888 не спростовує висновків суду.
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду по справі №904/4156/18 від 10.12.2019 року відповідно до яких, зокрема ,господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
            Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом  статті 1 Закону України «Про  засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності»  державна  регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на  зменшення  втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені  Конституцією  та законами України.
            Так, за п. 22 ч. 1  ст. 92 Конституції України  виключно законами України визначаються  засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
            Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.
          Колегія суддів перевіривши розрахунок штрафу встановлено його правильність та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 483  160,00 грн  штрафу (5 % вартості неоплаченого товару).
          Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 161985,92 грн,  з огляду на наступне.
          Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
          Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.
          Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат та встановлено його правильність та відповідність вимогам чинного законодавства. 
          Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в сумі 217354,43 грн, колегія суддів відзначає наступне.  
          Колегія суддів перевіривши розрахунок 3 % річних, погоджується з висновком суду першої інстанції, що при здійсненні вказаних нарахувань позивачем допущено арифметичну помилку. 
          Разом з тим, у поясненнях позивача від 15.02.2021 року позивачем надано інший розрахунок 3 % річних, який є арифметично вірним, оскільки розрахований згідно із пунктами 3.2, 5.1 договору.  
          Згідно з пунктом 5.1. договору приймання товару по кількості і якості здійснюється відповідно до інструкцій П-6 "Про порядок приймання продукції по кількості" і П-7 "Про порядок приймання продукції по якості", СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація Вхідного контролю продукції АЕС". Сторони погодились з вимогами п. 5.1. договору приймання товару по кількості та якості відповідно до СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація Вхідного контролю продукції АЕС".
          Так, за твердженням скаржника, дата проходження  ВК  (п. 5.1 договору) вхідний контроль відбувся у наступні дати 05.12.2019 року, 26.12.2019 року, 03.01.2020 року.
          При цьому колегія суддів відзначає,  що  дата проходження вхідного контролю не може бути пізніше дати підписання актів (видаткових накладних) про прийняття товару. Сам факт підписання актів (видаткових накладних) про прийняття товару підтверджує його прийняття за кількістю та за якістю свідчить про проходження вхідного контролю. 
          Як правильно встановлено судом першої інстанції, зміст вхідного контролю полягає у тому, що перед підписанням видаткових накладних перевірити відповідність продукції вимогам самого покупця. Не проходження вхідного контролю в момент передання товару є підставою не приймати товар та для постачальника породжує необхідність укласти з покупцем договір про надання послуг відповідального зберігання на період повного врегулювання невідповідностей, виявлених в процесі вхідного контролю. 
          Відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що 3 % річних підлягають частковому задоволенню на суму 200  021,80 грн.
          Щодо витрат на правничу допомогу в сумі 11  916, 67 грн колегія суддів відзначає наступне. 
          Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ч. 1  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2  ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
          Відповідно до ч. 3  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Частиною 8  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
          Відповідно до ч.1  ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
          Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1  ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
          Відповідно до  ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
          Згідно ч. 1  ст. 124 Господарського процесуального кодексу України  разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
          Так, позивачем на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 25.04.2018 року № 95/18, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.10.2009 року № 685, оригінал ордера від 02.11.2020 року  № 821392, акт-рахунок № 15 прийому-передачі послуг від 30.06.2020 року, оригінал платіжного доручення від 24.07.2020 року № 8177 на суму 22  966,67 грн, акт-рахунок № 18 прийому-передачі послуг від 30.10.2020 року, оригінал платіжного доручення від 04.11.2020 року № 8865 на суму 2  812,00 грн, акт-рахунок № 19 прийому-передачі послуг від 30.12.2020 року, оригінал платіжного доручення 05.01.2021 року № 9318 на суму 5  477,67 грн, акт-рахунок № 20 прийому-передачі послуг від 29.01.2021 року, оригінал платіжного доручення від 01.02.2021 року на суму 1300,00 грн. 
          За змістом п. 1 ч. 2 ст.  126, ч. 8 ст.  129 Господарського процесуального кодексу України  розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2  ст. 126 цього Кодексу).
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
          За приписами ч.4  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          Відповідно до ч. 5  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
          Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6  ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
          Наведені відповідачем у клопотанні доводи щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу доказами.
З огляду на викладене та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені витрат на відшкодування адвокатських послуг підлягають частковому задоволенню у розмірі 11  109,24 грн. 
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному  рішенні.  
          Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що  мотиви апеляційної скарги  Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція"   фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву,   висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.  
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                  
                                                    ПОСТАНОВИВ:
                    
           1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року  у справі № 910/17186/20 залишити без задоволення.          
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2021 року у справі №910/17186/20 залишити без змін.          
           3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.          
           4.   Матеріали справи №910/17186/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 01.06.2021 року.