ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 420/3536/19
адміністративне провадження № К/9901/5300/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Єресько Л.О., Калашнікової О.В. 
розглянув у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді Осіпової Ю.В., суддів Скрипченка В.О., Танасогло Т.М.,)
у справі №420/3536/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної екологічної інспекції України,
третя особа: Державна екологічна інспекція Північно-Західного регіону Чорного моря,
про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення моральної шкоди.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної екологічної інспекції України (далі - ДЕІ України), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ДЕІ України від 17 квітня 2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря; стягнути з відповідача - ДЕІ України середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.
2. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року залишено без розгляду позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу
3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ДЕІ України від 17 квітня 2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено його на посаді начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря з 23 квітня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року рішення Одеського окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
5. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
6. Ухвалою Верховного Суду від 5 березня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7. Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно із наказом ДЕІ України №432-о, ОСОБА_1 призначений на посаду начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря з 31 жовтня 2016 року, як такий, що успішно пройшов за конкурсом.
8. 31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 прийняв Присягу державного службовця.
9. Наказом ДЕІ України від 17 жовтня 2017 року №208-6 позивачу надана відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме з 17 жовтня 2017 року по 20 квітня 2019 року.
10.          Кабінетом Міністрів України 21 лютого 2018 року прийнято Постанову №102 «Питання реалізації Концепції реформування системи державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища», пунктами 1, 2 якої вирішено ліквідувати (без визначення правонаступництва) юридичну особу публічного права, зокрема, в тому числі і територіальний орган - ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря та утворити нову юридичну особу публічного права - міжрегіональний територіальний орган - ДЕІ Кримсько-Чорноморського округу.
11.          На виконання зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України ДЕІ України 31 жовтня 2018 року видано наказ №230, яким наказано, зокрема, ліквідувати ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря та утворити відповідну ліквідаційну комісію.
12.          Крім того, голова Державної екологічної служби України своїми наказами від 16 грудня 2018 року №294 та 4 лютого 2019 року №53 доручив голові ліквідаційної комісії ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_2 забезпечити передачу майна, документів та матеріалів новоутвореній юридичній особі - ДЕІ Кримсько-Чорноморського округу. 
13.          В.о. голови ДЕІ України 1 листопада 2018 року видано попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 , в якому він, у зв`язку з ліквідацією ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря, попереджає позивача про скорочення його посади - начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження, та пропонує для переведення наявні вакантні посади відповідно до кваліфікації згідно з переліком, а саме: п`ять посад заступників начальника ДЕІ у Вінницький, Луганській, Тернопільський, Чернівецький областях та першого заступника начальника в Чернівецький області.
14.          Також вказаним попередженням позивача повідомлено про те, що у разі згоди на переведення на одну з запропонованих посад йому необхідно подати відповідну заяву, а у разі відмови від переведення на жодну з запропонованих посад, трудовий договір з ним буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII; в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
15.          Зазначене вище попередження разом із супровідним листом за вих. №5-8-7835 направлено 13 листопада 2018 року поштою на вказану в особовій справі адресу реєстрації позивача ( АДРЕСА_1 ), яке, в свою чергу (згідно з поштовим повідомленням), 20 листопада 2018 року отримано позивачем, про що свідчить відповідна відмітка («особисто») та підпис працівника поштового зв`язку на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення.
16.          В.о. голови ДЕІ України 18 березня 2019 року на адресу Міністра екології та природних ресурсів України направлено лист за вих. №1696/5/4-19, в якому він просив міністра погодити звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII. В той же день, 18 березня 2019 року, Міністр екології та природних ресурсів України О. Семерак своїм листом за вих. №5/1-18/3238-19 на ім`я в.о. голови ДЕІ України погодив звільнення начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря ОСОБА_1 .
17.          Як наслідок в.о. голови ДЕІ України 17 квітня 2019 року видано наказ №106-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким наказано звільнити позивача з 22 квітня 2019 року (перший робочий день позивача, коли він повинен був вийти на роботу з відпустки) з посади начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря у зв`язку з ліквідацією ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря та відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.
18.          В той же день 17 квітня 2019 року позивачем направлено на адресу в.о. голови ДЕІ України заяву від 16 квітня 2019 року (отримано відповідачем 18 квітня 2019 року) про продовження відпустки для догляду за дитиною до 6-річного віку. До заяви було долучено довідку Дитячої міської поліклініки №6 ОМР №205 від 16 квітня 2019 року про потребу його сина з 20 квітня 2019 року у домашньому догляді.
19.          Головою ліквідаційної комісії ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря 18 квітня 2019 року видано наказ №44-о, яким, зокрема, оголошено наказ ДЕІ України від 17 квітня 2019 року №106-О «Про звільнення ОСОБА_1 ».
20.          Наступного дня (19 квітня 2019 року) головою ліквідаційної комісії ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря на адресу реєстрації позивача направлено лист за вих. №294, яким останнього зобов`язано з`явитися 22 квітня 2019 року до ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря для ознайомлення з наказом про звільнення №106-о, отримання трудової книжки, підписання акту передачі справ та майна, здачі службового посвідчення та подання декларації.
21.          22 квітня 2019 року в.о. голови ДЕІ України своїм листом за вих. №2529/5/8-19 повідомив позивачу про неможливість надання останньому другої відпустки для догляду за дитиною, оскільки відповідно до Постанови КМУ від 21 лютого 2018 року №102, наказу ДЕІ України від 31 жовтня 2018 року №230 «Про ліквідацію ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря» державний орган, з яким він перебував в трудових відносинах ліквідовується, та, до того ж, ураховуючи факт отримання позивачем 20 листопада 2018 року листа-попередження ДЕІ України про наступне вивільнення від 1 листопада 2018 року та відсутність заяви про згоду обійняти одну з запропонованих у цьому попередженні вакантних посад, 22 квітня 2019 року останнього звільнено з посади начальника ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII» з дотриманням вимог, установлених у пункті 1 частини першої статті 40, частини 4 статті 40 та статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
22.          Також судами встановлено, що позивач з 19 квітня 2019 року по 24 квітня 2019 року знаходився на амбулаторному лікуванні та отримав листок непрацездатності серії АДЦ №792132. Однак про факт перебування на амбулаторному лікуванні позивач не повідомляв відповідача чи свого безпосереднього керівника.
23.          Дізнавшись у травні 2019 року, як зазначає позивач, з відповіді на адвокатський запит свого представника про своє звільнення та відмову у наданні другої відпустки для догляду за дитиною та вважаючи протиправним наказ відповідача від 17 квітня 2019 року №106-0, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
24.          Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач знаходився в соціальній відпустці для догляду за дитиною до трьох років, а отже відповідач не мав права видавати будь-яких наказів відносно позивача до 20 лютого 2019 року, в тому числі спірний наказ про звільнення, навіть якщо датою звільнення в цьому наказі зазначена дата його виходу на службу після соціальної відпустки.
25.          Також відповідачем не доведено належними та допустимими доказами попередження позивача про наступне вивільнення, оскільки направлення суб`єктом призначення попередження про наступне вивільнення позивачу поштою не є належним виконанням вимог статті 492 КЗпП України, статті 87 Закону №889-VІІІ.
26.          При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідач не тільки не спростував тверджень позивача, що у вказаному попередженні не було вказано всіх наявних вакантних посад для його переведення, але у відзиві та судовому засіданні визнав наявність інших рівноцінних посад державної служби, які не містяться у вказаному попередженні. Відповідні докази про наявність вказаних посад надані також представником позивача.
27.          Крім того, суд дійшов висновку, що відповідачем порушені вимоги статей 184, 179 КЗпП України не тільки тим, що спірний наказ був виданий під час перебування позивача у відпустці для догляду за дитиною до трьох років, але й тим, що відповідачем не дотримано гарантій, встановлених статтею 184 для осіб, які доглядають за дитиною.
28.          Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що відповідачем при вирішенні питання щодо звільнення позивача з державної служби (посади) дотримано усіх вимог, передбачених статтею 87 Закону №889-VІІІ та пунктами 1, 3 частини першої статті 40 та статтею 492 КЗпП України.
29.          Ураховуючи факт отримання позивачем 20 листопада 2018 року попередження про вивільнення та факт відсутності заяви про переведення на запропоновані посади, позивач фактично підлягав звільненню через два місяці - 20 січня 2018 року, але у зв`язку з перебуванням останнього у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата його звільнення з посади фактично була перенесена (зміщена) суб`єктом призначення до моменту закінчення цієї відпустки - 22 квітня 2019 року, а не 17 квітня 2019 року, як помилково вважає позивач та суд першої інстанції, і яка є лише датою ухвалення оскаржуваного наказу №106-о, що, в свою чергу, не суперечить змісту положень статті 87 Закону №889-VІІІ.
30.          Також суд апеляційної інстанції встановив, що факт своєчасного отримання позивачем попередження про наступне вивільнення підтверджується витребуваним судом апеляційної інстанції оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що 20 листопада 2018 року це попередження отримано особисто отримувачем (позивачем), про що свідчить відповідна відмітка та підпис працівника Одеського відділення поштового зв`язку №113, що в свою чергу, відповідає вимогам абзацу 1 пункту 99, абзацу 1 пункту 105, абзацу 1 пункту 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, та є належним, достовірним і достатнім доказом належного повідомлення позивача про майбутнє вивільнення.
31.          Крім того, суд апеляційної інстанції факт перебування позивача станом на дату звільнення (22 квітня 2019 року) на амбулаторному лікуванні не взяв до уваги, зазначивши, що відповідачу при виданні 17 квітня 2019 року спірного наказу №106-о не тільки нічого відомо не було, а й навіть не могло бути відомо. Не був обізнаний відповідач в момент видання наказу №106-о від 17 квітня 2019 року і щодо кінцевого терміну перебування позивача на цьому «лікарняному». Водночас позивач як державний службовець, в порушення вимог статей 9-1, пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 розділу ІV «Типових правил внутрішнього службового розпорядку» (затв. наказом НАУ з питань державної служби №50 від 03.03.2016), не повідомив у будь-який спосіб свого безпосереднього керівника (Голову ДЕІ України) про факт свого перебування на «лікарняному» та про свій невихід на роботу з відпустки для догляду за дитиною 22 квітня 2019 року.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
32.           ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не надав жодної правової оцінки та не розглянув заявлені вимоги, викладені у апеляційній скарзі, а саме в частині передачі справи до Окружного адміністративного суду міста Києва.
33.          Також скаржник вважає, що апеляційне провадження не могло бути відкритим оскільки апеляційна скарга була залишена без руху у зв`язку із несплатою судового збору і недоліки не було усунуто у встановлений законодавством строк.
34.          В якості ще одного аргументу у своїй касаційній скарзі позивач зазначає про неправомірність залучення судом апеляційної інстанції до матеріалів справи доказів, які не були надані до суду першої інстанції, а саме рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що суперечить положенням частини восьмої статті 79 КАС України.
35.          Більше того, як вбачається з наданого ДЕІ України фіскального чеку, лист у якому ніби то містилось попередження про наступне вивільнення, не направлявся з відміткою «вручити особисто», і суд не надав цьому факту належної правової оцінки. 
36.          Крім того, як стверджує ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції однобоко надав правову оцінку фактичним обставинам справи та формально послався на закінчення шестимісячного терміну зберігання в електронній системі інформації щодо пересилання та вручення поштових відправлень, а також не надав будь-якої оцінки тим фактам, що позивач ще з моменту подання позовної заяви вказував на те, що попередження не отримував та в повідомленні не розписувався, а виходячи з даних журналу вихідної кореспонденції ДЕІ України вбачається, що спірне повідомлення про вручення Попередження про наступне вивільнення направлялось не позивачеві, а ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря.
37.          Також позивач у своїй касаційній скарзі зауважує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що конкурсний вибір кандидатів на вакантні посади державної служби були оголошено ще до моменту формування вивільнення, оскільки як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось відповідачем, що з 8 січня 2019 року до 10 травня 2019 року, до прикладу, була вакантна посада начальника ДЕІ в Одеській області, а доводи про те, що позивач ухилявся не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені будь-якими доказами. 
38.          Позивач посилається на неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №487/6407/16, 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, 11 квітня 2018 року у справі №520/10385/16-ц, 16 травня 2019 року у справі №823/5361/15, 16 травня 2019 року у справі №820/10744/15, 15 травня 2019 року у справі №479/432/16-а в контексті застосування судом положень статті 492 КЗпП України. Наголошує, що його персонально не попередили про наступне вивільнення за два місяці та не запропонували всі наявні посади, а тому відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у цих рішеннях, роботодавець не виконав покладених на нього статтею 492 КЗпП України обов`язків.
39.          У відзиві на касаційну скаргу відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції, стверджує, що при вирішенні питання щодо звільнення позивача з посади дотримано усі вимоги, передбачені статтею 87 Закону №889-VІІІ та пунктами 1, 3 частини першої статті 40 і статтею 492 КЗпП України, а саме вжито усіх заходів для попередження про вивільнення та працевлаштування ОСОБА_1 . 
40.          Однак, оскільки до відзиву ДЕІ України на касаційну скаргу ОСОБА_1 не додано доказів його надсилання іншим учасникам справи, то такий відзив не може бути взятий судом до уваги.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
41.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
42.          Спір між сторонами виник з приводу правомірності/протиправності звільнення позивача з державної служби з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ, у зв`язку з ліквідацією державного органу.
43.          Касаційне провадження у справі відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
44.          Оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції з підстави, зазначеної у попередньому пункті цієї постанови, позивач посилається на постанови Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі №487/6407/16, 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, 11 квітня 2018 року у справі №520/10385/16-ц, 16 травня 2019 року у справі №823/5361/15, 16 травня 2019 року у справі №820/10744/15, 15 травня 2019 року у справі №479/432/16-а в контексті застосування судом положень статті 492 КЗпП України та зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справах.
45.          Проаналізувавши зміст рішень, на які посилається позивач як на підставу касаційного оскарження, та правових позицій сформульованих в цих рішеннях, Верховний Суд зазначає таке.
46.          Відповідно до статті 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
47.          Частиною п`ятою статті 22 Закону №889-VIII визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
48.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
49.          Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII).
50.          Положеннями частини третьої статті 87 цього Закону передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
51.          Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII регулюється нормами КЗпП України, зокрема, статтями 40, 492.
52.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
53.          Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
54.          Згідно з частинами першою-третьою статті 492 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. 
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
55.          Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
56.          Аналізуючи наведені положення трудового законодавства, Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях, зокрема й у деяких тих, на які посилається позивач, зазначив, що, виходячи із тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 492 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
57.          Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
58.          Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не було запропоновано всі вакантні посади, що не заперечувалося й самим відповідачем. При цьому відповідач визнав наявність інших рівноцінних посад державної служби. Суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначив, що запропонувати інші вакантні посади, ніж ті, що були запропоновані позивачу у попередженні про наступне вивільнення від 1 листопада 2018 року (в тому числі і в м. Одесі), у відповідача фактично не було технічної можливості, в зв`язку з ухиленням позивача від спілкування з суб`єктом призначення і ліквідаційною комісією, а також у зв`язку з тим, що інші державні службовці, які працювали на аналогічних керівних посадах інспекції і так само підлягали вивільненню, виявили бажання перевестись до новоутворених органів для подальшого проходження державної служби раніше, ніж ОСОБА_1 .
59.          Ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, а також за відсутності будь-яких доказів принаймні намагання відповідача повідомити позивача про наявність всіх вакантних посад, необхідно погодитись з висновками суду першої інстанції, що роботодавцем не виконано обов`язок щодо пропозиції працівникові всіх наявних вакантних посад, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що не було спростовано відповідачем.
60.          За таких обставин, суд першої інстанції дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про протиправність спірного наказу ДЕІ України від 17 квітня 2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 », оскільки звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням встановленої законом процедури.
61.          Водночас Верховний Суд вважає неправильними висновки суду першої інстанції щодо неможливості видання наказу про звільнення ОСОБА_1 у період його перебування у відпустці, а також те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами попередження позивача про наступне вивільнення, оскільки направлення суб`єктом призначення попередження про наступне вивільнення позивачу поштою не є належним виконанням вимог статті 492 КЗпП України, статті 87 Закону №889-VІІІ.
62.          Так, спірний наказ виданий відповідачем 17 квітня 2019 року (більше, ніж через два місяці з дня отримання позивачем попередження (20 листопада 2018 року) про наступне вивільнення), тобто в день, коли позивач перебував у відпустці. Водночас у розпорядчій частині наказу ДЕІ України від 17 квітня 2019 року №106-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » зазначено: «Звільнити ОСОБА_1 з посади начальника Державної екологічної інспекції Північно-Західного регіону Чорного моря - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чорного моря, 22 квітня 2019 року (тобто в понеділок - першого дня виходу на роботу після закінчення відпустки для догляду за дитиною, яка закінчилася 20 квітня 2019 року (в суботу)) у зв`язку з ліквідацією ДЕІ Північно-Західного регіону Чорного моря відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
63.          Отже, визначення дати звільнення позивача у такий спосіб не суперечить нормам законодавства з питань державної служби, а також законодавства про працю.
64.          Щодо належного/неналежного повідомлення позивача про наступне вивільнення, то варто зауважити, що судом апеляційної інстанції встановлено, що факт направлення відповідачем засобами поштового зв`язку попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 шляхом надіслання з Київського відділення Укрпошти №42 на адресу реєстрації позивача рекомендованого листа №0104227478659 з повідомленням про вручення підтверджується наявними в матеріалах справи оригіналами квитанцій від 14 листопада 2018 року та відповідними поштовими штемпелями на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 
65.          Факт своєчасного отримання позивачем зазначеного попередження про наступне вивільнення підтверджується витребуваним судом апеляційної інстанції оригіналом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що 20 листопада 2018 року це попередження було отримано особисто отримувачем ( ОСОБА_1 ), про що свідчить відповідна відмітка та підпис працівника Одеського відділення поштового зв`язку №113, та є належним, достовірним і достатнім доказом.
66.          Суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 341 КАС України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
67.          В контексті розглядуваного питання варто також зазначити, що є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу аргументи позивача, що суд апеляційної інстанції встановив зазначені обставини на підставі недопустимих доказів, з тих підстав, що такі докази не були подані відповідачем до суду першої інстанції. Відповідно до частини третьої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Оскільки питання належного повідомлення позивача про наступне вивільнення було спірним, суд апеляційної інстанції, користуючись принципом офіційного з`ясування обставин у справі, цілком обґрунтовано взяв до уваги такі докази, на підставі чого встановив обставину дотримання відповідачем положень закону щодо повідомлення працівника про наступне вивільнення.
68.          Таким чином, обставина вручення ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення 20 листопада 2018 року залишилась неспростованою, тому у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що позивача неналежним чином повідомлено про наступне вивільнення.
69.          Інші аргументи позивача, наведені ним у касаційній скарзі, не мають юридичного значення для правильності вирішення цього спору та/або зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, тому не беруться судом до уваги.
70.          За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позову, проте не всі мотиви, що стали основою рішення суду першої інстанції, є правильними, тому його мотивувальну частину необхідно змінити, виклавши її у редакції цієї постанови. 
71.          Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, тому його рішення підлягає скасуванню.
72.          Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
73.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
74.          Керуючись статтями 341, 345, 352, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2020 року скасувати, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в справі №420/3536/19 змінити в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Судді	М.В. Білак  Л.О. Єресько  О.В. Калашнікова