Дата документу 09.06.2021 Справа № 337/644/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/644/20                        Головуючий у 1 інстанції Ширіна С.А.
Провадження № 22-ц/807/1689/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
09 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою.
В обґрунтування позову зазначено, що йому на підставі рішення Хортицького районного суду  м. Запоріжжя від 04 червня 2019 року на праві власності належить  1/2 частина квартири  АДРЕСА_1 . 
Інша 1/2 частка вказаної квартири належить ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат: кімната № 4 площею 17,0 кв.м., кімната №5 площею 8,1 кв.м., кімната №8 площею 12,4 кв.м. 
Загальна площа квартири складає 64,92 кв.м., житлова площа спірної квартири складає 37,5 кв.м. 
З урахуванням рівних часток співвласників, на кожного припадає по 18,75 кв.м. жилої площі квартири. 
ОСОБА_1 відмовляється добровільно визначити порядок користування квартирою, що стало підставою для звернення до суду з позовом .
Просив суд встановити порядок користування спільною власністю сторін, а саме квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_2 кімнату №4 площею 17,0 кв.м. з балконом площею 0,87 кв.м., а ОСОБА_1 кімнату №5 площею 8,1 кв.м. та кімнату №8площею 12,4 кв.м. з лоджією площею 1,95 кв.м, залишивши у спільному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні, комори. Стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року позов задоволено.
Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено ОСОБА_2 , у користування кімнату №4 площею 17,0 кв.м. з балконом площею 0,87 кв.м., відповідачу ОСОБА_1 кімнату №5 площею 8,1 кв.м. та кімнату № 8 площею 12,4 кв.м. з лоджією площею 1,95 кв.м.
У загальному користуванні залишено: коридор №1 площею 11,5 кв.м.,комору № 2 площею 1,1 кв.м.,кухню №3 площею 7,9 кв.м., ванну кімнату №6 площею 2,8 кв.м., туалет №7 площею 1,3 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн.; витрати на проведення судово-будівельної технічної експертизи у розмірі 7000 грн.; витрати на правничу допомогу у розмірі 3400 грн., а всього 11 240,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та постановити нове судове рішення яким позовні вимоги залишити без задоволення. Вирішити питання судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 , в рівних долях.
Згідно Технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 64,92 кв.м., жилою площею 37,5 кв.м., складається з трьох ізольованих кімнат,кімната №4 площею 17,0 кв.м. з балконом площею 0,87 кв.м., кімната №5 площею 8,1 кв.м.,кімната №8 площею 12,4 кв.м. з лоджією площею 1,95 кв.м.,має кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор,комору. Отже, на кожного співвласника спірної квартири припадає по 18,75 кв.м. жилої площі.
Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи ТОВ «Регіональне судово-експертне бюро» від 04 серпня 2020 року №2688 експертом запропоновано один варіант порядку користування квартирою АДРЕСА_1 з відступом від часток співвласників.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений варіант визначення порядку користування спірною квартирою вирішує спір та враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.
Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно застосовані положення статей 319, 321, 358 ЦК України та 155 Житлового кодексу УРСР.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна квартира не може бути поділена між співвласниками у натурі, однак для усунення спорів та конфліктів між співвласниками можна встановити порядок користування спільною частковою власністю.
Вказаний висновок суду першої станції узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", відповідно до якої у випадку неможливості виділити сторонам у натурі ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири.
Судом першої інстанції, встановлено, що кімната, площею 17,0 кв.м. є ізольованою, а тому ї можливо виділити позивачу у користування. 
Визначений судом порядок користування квартирою не порушує право власності відповідача, так оскільки вищезазначена кімната не виділяється позивачу у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди відповідача з висновком експерта, відповідно до якого визначено порядок користування квартирою.
Відповідач не скористалася своїм правом та не надала суду інший висновок експерта.
Судом першої інстанції ухвалено рішення з урахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року, яка також підтверджена у Постанові Верховного суду від 03.10.2018р. по справі №363/928/16-ц, відповідно до якого спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, відповідно до якого встановлено, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому судом першої інстанції правомірно виділено в користування сторонам спору в натурі частки, пропорційно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. 
Разом з цим допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. 
Оскаржуване рішення суду не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників.
З огляду на те, що питання про встановлення порядку користування жилим приміщенням мирним шляхом сторонами не вирішено, між сторонами існують спірні відносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки виділ квартири кожному власнику в натурі неможливий, а встановлення порядку користування квартирою не порушує права власності кожного з власників так як вищезазначена кімната не виділяється позивачу у власність і даним рішенням не проводиться поділ спірної квартири між співвласниками у натурі, та є єдиним вирішенням виниклої між сторонами спірної ситуації, встановлення порядку, при якому позивачу у користування буде виділено кімнату площею 17,0 кв.м. з балконом площею 0,87 кв.м., а ОСОБА_1 кімнату площею 8,1 кв.м. та кімнату площею 12,4 кв.м. з лоджією площею 1,95 кв.м., не буде порушувати та обмежувати прав відповідача і встановлений порядок користування не погіршить умови проживання в спірній квартирі, у зв`язку із чим позовні вимоги є обґрунтованими і є такими, що підлягають задоволенню.
Судом першої інстанції вирішено питання понесених позивачем судових витрат з урахуванням приписів статей 133, 137, 139, 141 ЦПК України.
При вирішенні питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції з урахуванням обставин і складності справи надав оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначив необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого надав обґрунтований висновок про наявність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір.
З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача здійснював адвокат Прядко Д.В. на підставі Договору про надання правової допомоги від 20.01.2020 року.
Вартість наданих послуг становить 3400 грн.00коп., які сплатив позивач, що підтверджується квитанцією №11 від 20.01.2020 р., квитанцією №12 від 19.02.2020 р., квитанцією №17 від 15.09.2020р.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 15 червня 2021 року.

Головуючий

Судді: