П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/16962/20                     Головуючий у 1-й інстанції:  Панкеєва Вікторія Анатоліївна 
          Суддя-доповідач:  Іваненко Т.В. 

25 травня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Іваненко Т.В. 
суддів:  Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Житомирського окружного адміністративного суду  від  28 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) про  визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії), в якому просив:
- визнати неправомірними дії відповідача при нарахуванні та виплаті відпускних в квітні, липні 2015 року, в червні 2016 року, в липні 2017 року, в липні 2018 року, в липні та листопаді 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористані 21 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 65 днів щорічної відпустки, щодо невключення до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати суми отриманої державним виконавцем винагороди;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість з виплати відпускних в квітні, липні 2015 року, в червні 2016 року, в липні 2017 року, в липні 2018 року, в липні та листопаді 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за не використані 21 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за не використані 65 днів щорічної відпустки з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати  оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає, що протягом 2015-2019 йому було нараховано та виплачено винагороду державного виконавця, яка залежала від результатів праці, тому вона не можу вважатись одноразовою, оскільки відноситься до структури заробітної плати, передбачена чинним законодавством та має систематичний характер. До 12.12.2020 (до внесення відповідних змін до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100) така складова заробітної плати, як винагорода державного виконавця, повинна враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку №100.

Відповідач надіслав до суду відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, зазначивши, зокрема, що винагорода державного виконавця за своєю правовою природою є специфічною заохочувальною виплатою, встановленою Порядком 643, а тому не може входити до розрахунку середньомісячної заробітної плати. 
Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що Постановою КМУ №1213 від 09.12.2020 внесено зміни до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100, згідно яких винагорода державному виконавцю не враховується при обчисленні середньої заробітної плати. 

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін , суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З обставин справи встановлено, що наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2272/1 ОСОБА_1 - головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Житомирській області звільнено із займаної посади з 27.12.2019, у зв`язку з переведенням.
Відповідно до заяви, поданої ОСОБА_1 , було видано наказ №1351/2 від 18.11.2020 "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 " за 05 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 22.12.2011 по 21.12.2012, 04 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки відповідно до проведеного стажу державної служби з 22.12.2017 та 06 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 22.12.2017 по 21.12.2018.
Відповідно до заяви, поданої ОСОБА_1 , було видано наказ №1378/2 від 25.11.2019 "Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 " за 06 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 22.12.2013 по 11.12.2013.
На думку позивача, відповідачем при нарахуванні відпускних до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати не включено суми отриманої державним виконавцем винагороди відповідно до ст.13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Постанови КМУ від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". 
Така винагорода, на думку позивача, є складовою його заробітної плати, яка прямо передбачена законодавством, а тому підлягала врахуванню для нарахування та виплати вказаних виплат, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, Головне територіальне управління юстиції у Житомирській області, нараховуючи позивачу середньомісячну заробітну плату для нарахування та оплати щорічних оплачуваних відпусток, грошову компенсацію за невикористану відпустку без врахування сум винагороди державного виконавця, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до частини третьої  статті 94 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається  Кодексом, Законом України "Про оплату праці"  та іншими нормативно-правовими актами.
Вимогами  статті 94 КЗпП України  передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Аналогічні положення містяться у ст.1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР  (далі - Закон №108/95).
Положеннями ст.2 Закону №108/95 передбачено, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно до  ст.17 Закону України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 №202/98-ВР (далі - Закон №202/98) заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби, зазначеного у частині першій  статті 6 цього Закону, складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, а також інших надбавок згідно із законодавством. За забезпечення реального, своєчасного і законного виконання виконавчого документа державні виконавці одержують винагороду в порядку, встановленому  Законом України "Про виконавче провадження".
Відповідно до п.1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати", затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцiненi в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплатi, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, 2.2. фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100  "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок №100).
Положеннями розділу III Порядку  №100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
Перелік виплат, які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат, є вичерпним. Такий перелік на час спірних відносин не включав винагороду державного виконавця як таку, які не підлягають врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування спірних виплат.
При цьому п.п.б п.4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №126  затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (далі - Порядок №126).
Відповідно до п.2 Порядку, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Пунктом 5 Порядку №126 встановлено, що у заяві про виплату винагороди державний виконавець визначає розрахунок розміру належної до виплати винагороди.
Згідно із п.14 цього Порядку погоджена керівником структурного підрозділу відповідного Головного територіального управління юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм.Києві та Севастополі, що забезпечує здійснення повноважень у сфері організації примусового виконання рішень, або керівником Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту в установленому порядку заява про виплату винагороди державному виконавцю не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після погодження надсилається (подається) відповідному Головному територіальному управлінню юстиції Мін`юсту в Автономній Республіці Крим, в області, мм. Києві та Севастополі (уповноваженому структурному підрозділу Мін`юсту) та є підставою для видачі протягом п`яти робочих днів з дня отримання погодженої заяви відповідного наказу із зазначенням у ньому розміру винагороди.
Відповідно до п.16 Порядку №126 державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.
Пунктом 17 Порядку №126 передбачено, що державному виконавцю, який звільняється із займаної посади раніше дня, установленого для виплати заробітної плати, належна сума винагороди виплачується під час звільнення.
Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 "Заробітна плата".
Із аналізу вищенаведених норм випливає, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій
Таким чином, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п.4 Порядку №100.
Судова колегія зауважує, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям "додаткова заробітна плата" та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою, а тому має бути врахована під час обчислення середньої заробітної плати.
При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на Постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213, оскільки вона не була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

За таких умов відповідачем при нарахуванні позивачу відпускних в квітні, липні 2015 року, в червні 2016 року, в липні 2017 року, в липні 2018 року, в липні та листопаді 2019 року, а також при виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за не використані 21 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за не використані 65 днів щорічної відпустки до обчислення розрахунку середньомісячної заробітної плати протиправно не включено суми отриманої державним виконавцем винагороди відповідно до ст.13 Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору неправильно встановив фактичні обставини справи та не надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального  права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови  про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати неправомірними дії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1  середньомісячної заробітної плати для нарахування та оплати щорічних оплачуваних відпусток  в квітні, липні 2015 року, в червні 2016 року, в липні 2017 року, в липні 2018 року, в липні та листопаді 2019 року, а також при нарахуванні та виплаті в листопаді 2019 року грошової компенсації за невикористаний 21 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за невикористані 65 днів щорічної відпустки, без врахування суми отриманої державним виконавцем винагороди у вказані періоди.
Зобов`язати Головне територіального управління юстиції у Житомирській області (в особі ліквідаційної комісії) розрахувати та виплатити ОСОБА_1   середньомісячну заробітну плату для нарахування та оплати щорічних оплачуваних відпусток в квітні, липні 2015 року, в червні 2016 року, в липні 2017 року, в липні 2018 року, в липні та листопаді 2019 року, а також  в листопаді 2019 року грошової компенсації за не використані 21 день щорічної відпустки та в грудні 2019 року грошової компенсації за не використані 65 днів щорічної відпустки, з урахуванням сум отриманої державним виконавцем винагороди у вказані періоди, та з урахуванням вже виплачених сум. 

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Іваненко Т.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.