ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/10/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Ярош А.І.
суддів Діброви Г.І., Колоколова С.І.,
секретар судового засідання  Молодов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства    “Готельний комплекс “Курорт Еліт”
на рішення господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року (Погребна К.Ф.)
у справі №916/10/18
за позовом: Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул.. Генерала Алмазова,           18/9, код ЄДРПОУ 00032945)
до відповідачів: 1) Приватного підприємства    “Готельний комплекс “Курорт Еліт” (67772, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Лазурна, буд. 19, код ЄДРПОУ 39420058) 
2) Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області ( 67772, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, вул. Приморська, 21, код ЄДРПОУ 04527052)
про визнання незаконним рішення та визнання недійсним договору,

за участю представників сторін:
Від відповідача-1 -  Єпіхіна Ю.О., Ордер ОД  № 402226,  дата видачі : 26.03.21; Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт”; 
Від відповідача-1 -  Кравченко І.В., довіреність  № 10/1-20-1,  дата видачі : 10.01.20; Приватного підприємства     “Готельний комплекс “Курорт Еліт”; 
Інші представники в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце його проведення повідомлялись на електронні адреси які наявні в матеріалах справи.

Фонд державного майна України звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 року №357 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, укладеного 08.06.2017 між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області і Приватним підприємством "Готельний комплекс "Курорт Еліт", який зареєстровано в реєстрі за № 1367.
Позовна заява мотивована незаконністю Рішення та Договору, за якими Відповідачем-2 передано у власність Відповідача 1 шляхом продажу земельну ділянку із земель, що перебувають у віданні Затоківської селищної ради, загальною площею 0, 6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, оскільки вказана земельна ділянка є державною власністю, так як на цій земельній ділянці розташована база відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 , яка є державною власністю, про що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.05.2017 № 35115434 внесений запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису 20328673, а належність майна бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " до державної власності визнана рішенням Господарського суду Одеської області від 17.12.2015 у справі № 916/2773/15 (залишеним без змін постановами апеляційного та касаційного суду). Позивач, пославшись на норми       Цивільного кодексу України       та       Земельного кодексу України       вказав на набуття державою права на передану Відповідачу 1 за Рішенням та Договором земельну ділянку через розташування на ній об`єкта нерухомого майна, що перебуває у державній власності.
Рішенням господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року ( ОСОБА_1 ) у справі №916/10/18 позов Фонду державного майна України до Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” та до Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області про визнання незаконним рішення та визнання недійсним договору - задоволено. Визнано незаконним рішення Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. за №357. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, укладений між Затоківською селищною ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством “Готельний комплекс “Курорт Еліт” від 08.06.2017р., який зареєстровано в реєстрі за №1367. 
Стягнуто з Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області на користь Фонду державного майна України 1762 грн. судового збору. 
Стягнуто з Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” на користь Фонду державного майна України 1762 грн. судового збору. 
Приймаючи рішення, суд першої інстанції врахував обставини, встановлені в рішенні суду по справі  № 916/2773/15, зокрема факт того, що база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, яка розташована за адресою; АДРЕСА_1 є державною власністю України. Також судом встановлено, що спірна земельна ділянка  належить до державної власності.
Отже, приймаючи до уваги той факт, що нерухоме майно яке розташоване на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 на час прийняття Затоківською  селищною радою оскаржуваного рішення 02.06.2017р. перебувало в державній власності, Затоківська селищна рада не мала права розпоряджатись відповідною земельною ділянкою, а тому позовна вимога Фонду про визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. за №357.   є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Отже, з огляду на встановлені обставини того, що на момент прийняття оспорюваного рішення Затоківською селищною радою Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. за №357 та укладання спірного Договору купівлі-продажу від 08.06.2017р., у відповідача 2 були відсутні повноваження щодо розпорядження відповідною земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення укладеного між Затоківською селищною ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством “Готельний комплекс “Курорт Еліт”  від 08.06.2017р., який зареєстровано в реєстрі за №1367
Приватне підприємство “Готельний комплекс “Курорт Еліт” не погодилось з вказаним рішенням та звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду Одеської області від 26.02.2021 скасувати, у задоволенні позовної заяви Фонду державного майна України до Приватного підприємства "Готельний комплекс "Курорт Еліт" та до Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області – відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що Затоківська селищна рада не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, оскільки на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване нерухоме майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що є державною власністю.
Отже, предметом доказування у цій справі, зокрема, є встановлення або спростування факту того, що база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є державною власністю, управління якою здійснює Фонд державного майна У країни.
Суд в оскаржуваному рішенні прийняв до уваги обставини, встановлені в рішенні Господарського суду Одеської області від 17.12.2015 у справі № 916/2773/15, які він визнав преюдиціальними на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України.
Однак такі висновки є помилковими, оскільки відповідач ПП «ГК «Курорт Еліт» не був учасником справи № 916/2773/15, тому Фонд державного майна України повинен був доводити право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на загальних підставах.
Крім того, господарським судом Одеської області залишено поза увагою, що в провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа № 916/759/16 за позовом прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ФДМУ до МП «Аліса» та ПП «ГК «Курорт Еліт» за участю Затоківської селищної ради про витребування майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з чужого незаконного володіння та його звільнення. У справі № 916/759/16 вимоги прокурора ґрунтуються на тих самих доказах, що і у даній справі: на наказі Фонду №2176 від 18.10.2004 від 18.10.2004 «Про правовий статус майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », рішенні господарського суду Одеської області від 17.12.2005 по справі №916/2773/15 та факту наявності запису про державну реєстрацію права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за державною в особі Фонду.
Скаржник вважає, що у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №916/759/16  фактично спростована можливість прийняття обставин, встановлених у рішенні Господарського суду Одеської області від 17.12.2005 у справі № 916/2773/15, в якості преюдиціальних стосовно доведення права державної власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Аналогічних висновків повинен був дійти суд і у цій справі, натомість суд безпідставно звільнив позивача від обов`язку доведення свого права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в той час як питання, порушені Верховним судом у постанові від 10.10.2018, залишилися без відповіді і в оскаржуваному рішенні суду, зокрема: в який саме момент, на які саме конкретно будівлі та споруди на спірній базі та на підставі яких нормативно-правових актів або правовстановлюючих документів виникло право державної власності України та, головне, якими доказами це підтверджується і, в першу чергу, чіткий перелік майна, яке існувало на момент виникнення зазначеного права, а також де ці питання визначені у судових рішеннях по справі № 916/2773/15.
Отже, з урахуванням позиції Верховного Суду по справі №916/759/16, необхідно прийти до висновку, що право власності держави в особі ФДМУ на майно бази відпочинку «Зорі Тирасполя» підлягає доказуванню на загальних підставах.
Доводи суду про те, що посилання відповідача на обставини, встановлені під час розгляду господарським судом Одеської області справи № 916/759/16 є передчасними, оскільки відповідна справа на даний час направлена на новий розгляд до господарського суду Одеської області, скаржник вважає перекрученими та безпідставними, оскільки ПП «ГК «Курорт Еліт» ніколи не посилався на висновки, встановлені господарським судом Одеської області, а посилався виключно на висновки, встановлені Верховним судом у постанові від 10.10.2018, яка є чинною та не може бути скасованою.
Щодо висновків суду про те, що земельна ділянка, на якій розташована база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є державною власністю, оскільки рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.05.2017 №35115343 внесено запис 20328673 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю, апелянт зазначає, що для можливості застосування статті 377 ЦК та 120 ЗК суду необхідно було встановити, зокрема, наступні факти:
1. Набуття позивачем права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці внаслідок переходу цього права власності від однієї особи до іншої; момент набуття права власності позивачем (переходу права власності) для можливості застосування нормативних актів в редакції, що діяла на момент набуття права власності;
2. Фактична наявність на земельній ділянці нерухомого майна та його технічні характеристики для того, щоб на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил встановити дійсний розмір земельної ділянки, необхідний для розташування та обслуговування нерухомого майна, що на ній розташоване.
3. Наявність цивільно-правового договору, істотними умовами якого є розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на підставі якого до держави в особі ФДМУ перейшло право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці.
Як на підставу набуття Фондом державного майна України права власності на майно бази відпочинку «Зорі Тирасполя» суд посилається на Наказ Фонду державного майна України від 18.10.2004 №2176 «Про правовий статус майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (смт Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область).
Доводи ФДМУ про те, що спірна земельна ділянка є державною власністю, оскільки рішенням про державну реєстрацію на майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 11.05.2017 №35115434 внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису 20328673, за яким база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю, є помилковими, оскільки державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можна ототожнювати факт набуття права власності з фактом державної реєстрації. Сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.11.2019 3 910/14328/17).
Апелянт зауважує, що в силу статті 58 Конституції України для з`ясування правильного правового регулювання питання переходу прав на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на будівлі та споруди, що знаходяться на такій земельній ділянці, необхідно застосовувати редакцію нормативно-правових актів станом саме на момент виникнення права власності на майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 
Отже, норми статті 120 Земельного кодексу та статті 377 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач як на правову підставу своїх позовних вимог, необхідно застосовувати станом на 18.10.2004 року (дата винесення наказу ФДМУ, на яку на думку позивача та Суду, у ФДМУ виникло право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »).
При цьому, земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами Земельного кодексу України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Скаржник зазначає, що чинне на момент винесення Фондом державного майна України наказу №1276 земельне законодавство не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди, з огляду на що необхідно прийти до висновку, що такий наказ сам по собі не міг породити для держави в особі ФДМУ права власності або користування (автоматичного переходу права власності) на земельну ділянку, оскільки чинним законодавством прямо визначено, що право на землю повинно посвідчуватися відповідними правовстановлюючими документами. Разом з тим, доказів того, що ФДМУ у встановленому законом порядку є землекористувачем спірної земельної ділянки, а також що позивачем вчинялися відповідні заходи щодо оформлення земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна, що належить ФДМУ, матеріали справи не містять.
Крім того, для можливості застосування до спірних правовідносин положень статей 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, необхідно встановити факт фізичної наявності на земельній ділянці нерухомого майна та його технічні характеристики для того, щоб на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил встановити дійсний розмір земельної ділянки, необхідний для розташування та обслуговування нерухомого майна, що на ній розташоване.
Матеріали господарської справи містять докази того, що майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у повному обсязі припинило своє існування як предмет матеріального світу, тому  з огляду на відсутність майна на спірній земельній ділянці, неможливо встановити і розмір такої земельної ділянки, яка могла б перейти до держави в порядку статей 120 ЗК України та 377 ЦК України.
Навіть якщо у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був би наявний запис про право власності за ФДМУ на майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №35115434, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, право власності ФДМУ на даний час є припиненим відповідно до статті 349 ЦК України, незалежно від внесення цих відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно. Оскільки таке майно не існує в натурі, то у випадку встановлення обставин, за яких у власника майна існує лише титул при фактичній відсутності цього майна або ж при повній втраті властивостей таким об`єктом цивільних прав, як нерухоме майно, такий факт унеможливлює реалізацію особою права власності навіть до проведення відповідної' державної реєстрації припинення права власності на цей об`єкт.
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, ФДМУ навіть за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є власником бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Запис про право власності ФДМУ від 11.05.2017 №35115434, наразі є припиненим з огляду на відчуження майна самим власником.
Відповідно до ч.1 п. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Так, 18.09.2018 між РВ ФДМУ по Одеській області в особі начальника відділення Косьміна О.М. та ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» в особі директора товариства Носаченка І.І. складений та підписаний акт № 01 приймання-передачі частки, що належить державі, відповідно до якого РВ ФДМУ по Одеській області передає об`єкти нерухомого майна (реєстраційний номер: 1243631051208), як державну частку у розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя», що становить 766 ООО, ОО (сімсот шістдесят шість тисяч) гривень, яка визначена на підставі незалежної оцінки необоротних активів у вигляді конструкцій будівель та споруд колишньої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (без урахування прав на земельну ділянку) та здійснена ТОВ ОФ «ІНЮГ-Експертиза» станом на 30.04.2018, а ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» приймає зазначені об' єкти нерухомого майна як державну частку у розмірі 51 % у статутному капіталі ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя».
В свою чергу, передача майна до статутного капіталу господарського товариства є однієї із форм відчуження майна, підтвердженням чого є приписи статті 115 Цивільного кодексу України та статті 85 Господарського кодексу України, у відповідності до яких господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками як внесок до статутного капіталу. Крім того, у відповідності до пункту 48 Порядку державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, передача нерухомого майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна) до статутного (складеного) капіталу є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на відповідне майно.
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна - «База відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 1 677, 9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 1243631051208, станом на теперішній час зареєстровано за ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя», код ЄДРПОУ 42210732. В свою чергу, з цих же відомостей вбачається, що право власності у ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» на вказаний об`єкт виникло на підставі акту приймання-передачі № 01 від 18.09.2018, складеного та підписаного РФ ФДМУ по Одеській області та ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя».
Отже, на даний час за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Фонд державного майна України не є власником нерухомого майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що, в тому числі, підтверджується відсутністю запису про державну реєстрацію прав власності на це майно саме за Фондом державного майна України.
Суд в порушення вищезазначеної норми закону не дав жодної оцінки наступним обставинам, які були викладені відповідачем ПП «ГК «Курорт Еліт» в заявах по суті справи щодо доказів належності земельної ділянки, що є предметом спору, до земель комунальної власності, а відповідно і законності рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 №357.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-510311622016 від 04.07.2016, земельна ділянка площею 0,6914 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, яка розташована в АДРЕСА_1 , належить до комунальної форми власності, власником значилась територіальна громада смт Затока в особі Затоківської селищної ради) дата державної реєстрації 29.05.2015). Аналогічна інформація містилася в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 21813181 від 04.06.2015, номер запису про право власності: 9910902).
Крім того, право власності Затоківської селищної ради на земельну ділянку площею 0,6914 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, яка розташована в АДРЕСА_1 , підтверджується в тому числі і рішенням господарського суду Одеської області від 02.12.2011 у справі №5/17-4110-2011, що залишене без змін постановою Вищого господарського суду України від 12.06.2012, яким повернуто Затоківській селищної раді земельну ділянку загальною площею 0,6914 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка раніше перебувала у користуванні МП «Аліса» та складалася із земельної ділянки площею 0,6914 га (відчужена за спірним договором купівлі-продажу на користь ПП «ГК «Курорт Еліт») та земельної ділянки площею 0,0585 га.
Належним і допустимим доказом належності спірної земельної ділянки тій чи іншій особі є наявність правовстановлюючого документа (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 18.03.2019 у справі №922/3312/17, у постановах Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №922/1224/18, від 24.09.2019 у справі №922/266/19).
Рішенням Затоківської селищної ради від 02.06.2017 №357 «Про продаж ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» земельної ділянки несільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5110300000:02:019:0157), загальною площею 0,6914 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що постійно перебуває в постійному користуванні ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» для обслуговування об`єктів рекреаційного значення» вирішено затвердити звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення для визначення її ринкової вартості для продажу у власність на безконкурентному ринку площею 0,6914 га, що перебуває у постійному користуванні ПП «ГК «Курорт Еліт» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення; затверджено ціну продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,6914 га у розмірі 2 788 071 грн; затверджено проект договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,6914 га; продано ПП «ГК «Курорт Еліт» земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,6914 га, що перебуває у постійному користуванні ПП «ГК «Курорт Еліт» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, на підставі висновку оцінювача у розмірі 2 788 071 грн.
Отже, Затоківська селищна рада на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 08.06.2017, діяла як власник земельної ділянки в межах наданих їй заковом повноважень, а відповідач набув права власності на спірну земельну ділянку на підставі оплатного правочину, визнання недійсним якого призведе до позбавлення відповідного права, а отже і до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В свою чергу, слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, первісне право власності на земельну ділянку набула територіальна громада смт Затока в особі Затоківської селищної ради. В той же час, ПП «ГК «Курорт Еліт» є наступним власником цієї земельної ділянки та набуло права власності на земельну ділянку на підставі відплатного договору, а отже є добросовісним набувачем в силу статті 388 ЦК України.
До укладення спірного договору купівлі-продажу, Затоківська селищна рада була власником спірної земельної ділянки згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-510311622016 від 04.07.2016 та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень: 9910902, індексний номер: 21813181 від 04.06.2015. Докази про те, що вищенаведені записи на даний час визнані недійсними, протиправними, скасованими тощо в матеріалах справи відсутні, з огляду на що необхідно прийти до висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.
Також апелянтом, викладено в апеляційній скарзі заперечення на ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.04.2018, якою відмовлено у задоволенні клопотання ПП «ГК «Курорт Еліт» про зупинення провадження у справі № 916/10/18 до набрання законної сили судовим рішенням у пов`язаній з нею справою № 916/759/16.
Суд зазначив, що «з огляду на те, що предметом спору у справі № 916/759/16 є витребування майна з чужого незаконного володіння та його звільнення, а предметом розгляду справи № 916/10/18 є визнання незаконним рішення та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, прийняття рішення у справі №916/759/16 жодним чином не встановлюватиме відсутність порушеного права власності Фонду на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Також суд зазначив, що зупинення провадження у справі може порушити право позивача на розгляд справи упродовж розумного строку та привести до затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу.
Скаржник наголошує, що Фонд державного майна України обґрунтовує позовні вимоги тим, що державі в особі ФДМУ на праві власності належить майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на приписи та положення ст.ст. 120, 122 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, Фонд зазначає, що земельна ділянка, на якій розташовані належні державі будівлі та споруди бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » також є державною власністю. З огляду на вказане, на думку ФДМУ, Затоківська селищна рада, не маючи відповідних повноважень, незаконно передала земельну ділянку державної власності на користь ПП «ГК «Курорт Еліт» за оскаржуваним договором купівлі-продажу.
Разом з тим, в провадженні господарського суду Одеської області знаходиться справа №916/759/16 за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ФДМУ до МП «Аліса» та ПП «ГК «Курорт Еліт» за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Затоківської селищної ради про витребування майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з чужого незаконного володіння та його звільнення. Остаточне судове рішення у справі № 916/759/16 не прийнято. З огляду на предмет спору у даній справі, предметом доказування є саме наявність права власності Фонду державного майна України на будівлі та споруди бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». При чому, Верховним судом у постанові від 10.10.2018 у справі № 916/759/16 спростована можливість прийняття обставин, встановлених у рішенні Господарського суду Одеської області від 17.12.2005 у справі № 916/2773/15, в якості преюдиціальних стосовно доведення права державної власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
На думку апелянта, доводи господарського суду про те, що прийняття рішення у справі № 916/759/16 жодним чином не встановлюватиме відсутність порушеного права власності Фонду на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є помилковими, оскільки у випадку підтвердження відсутності у Фонду державного майна України права власності на будівлі та споруди колишньої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », Фонд позбавлений буде можливості претендувати на земельну ділянку на підставі того, що він є власником майна, розташованого на такій земельній ділянці.
Враховуючи, що предметом справи № 916/759/16 є витребування будівель і споруд на користь Фонду державного майна України як власника цього майна, то справа № 916/10/18 та справа № 916/759/16 є пов`язаними.
Враховуючи, що судом остаточного рішення у справі № 916/759/16 наразі не прийнято, до апеляційної скарги додано клопотання про зупинення провадження у справі №916/10/18 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 916/759/16.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2021 року відкрито апеляційне провадження по справі №916/10/18 за апеляційною скаргою Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” на рішення господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року.
Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання копій іншим учасникам справи; заяв чи клопотань стосовно процесуальних питань (призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо).
Призначено розгляд справи  №916/10/18 на 01 червня 2021 року о 10-30 год.
В судовому засіданні 01.06.2021 року судовою колегією відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №916/759/16. 
Ухвалою суду від 01.06.2021 року відкладено розгляд справи №916/10/18 за апеляційною скаргою Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” на рішення господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року на 15 червня 2021 року о 09-45 год. 
10.06.2021 року до суду повторно надійшло клопотання Приватного підприємства “Готельний комплекс “Курорт Еліт” про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №916/759/16.
В судове засідання 15.06.2021 року представники Фонду державного майна України та Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області не з`явились, повідомлялись про час, дату та місце судового розгляду належним чином, шляхом надсилання на електронні адреси відповідних учасників процесу, у зв`язку з тимчасовим припиненням Південно-західним апеляційним господарським судом поштових відправлень.
Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнов проти України”, відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача-2.
В судовому засіданні 15.06.2021 року судовою колегією відмовлено у задоволенні вказаного клопотання про зупинення провадження, оскільки зібрані докази у даній справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду без зупинення провадження у справі.
Заявником належним чином не обґрунтовано, а колегією суддів не встановлено обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі та які б унеможливлювали розгляд даної справи до розгляду вищезазначеного клопотання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України та відповідно зупинення провадження у даній справі.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, 08.06.2017р. між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством «Готельний комплекс «Курорт Еліт» укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. 
Пунктом 1.1 договору передбачено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 357 від 02.06.2017 Продавець продав, а Покупець купив земельну ділянку, розміщену на землях, що знаходяться у виданні Затоківської селищної ради, загальною площею 0,6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом 0,6914 га, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 , під номером дев`ятнадцять, кадастровий номер: 5110300000:02:019:0157.
Позивач вважає, що відповідне рішення Затоківської сільської ради є незаконним, а Договір - недійсним.
Так, як вказує позивач, Фонд державного майна України, який діє на підставі Закону України від 9 грудня 2011 р. № 4107-УІ «Про Фонд державного майна України» та відповідно до функцій з розпорядження державним майном у рамках Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 р., покладених на Фонд державного майна України Законом України від 12.07.2001 № 2666-ІІІ «Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності та Протоколу між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року», здійснює регулювання майнових відносин на об`єкти, розташовані на території України, на які Республікою Молдова висунуто майнові претензії в рамках вищезазначеної Угоди від 11.08.1994.
Відповідно до Угоди Республікою Молдова у встановленому порядку висунуто майнові претензії на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (смт. Затока, Білгород-Дністровський р-н, Одеська обл.), забудовником якої було Тираспольське монтажне управління тресту «Молделектромонтаж» Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР, тобто підприємство колишнього союзного підпорядкування.
Департаментом приватизації Республіки Молдова в установленому порядку надано документи для підтвердження відповідно до Угоди від 11.08.1994 прав власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
За посиланнями позивача, відповідно до статті 1 Закону України від 10 вересня 1991 р. №1540-ХІІ «Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України» майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Крім того, згідно зі статтею 1 Угоди від 11.08.1994 майно зазначеної бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є державною власністю України.
Як вказує Фонд, за результатами опрацювання наданих документів Фондом державного майна України були зроблені висновки щодо правового статусу майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (смт Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область), що затверджені наказом Фонду державного майна України ній 18.10.2004 № 2176 «Про правовий статус майна бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (смт Затока, Білгород-Дністровський р-н, Одеська область)», відповідно до якого, з урахуванням норм Закону України від 10.09.1991р. №1540-ХІІ «Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України», ст. 1 Угоди, майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є державною власністю України.
Також за посиланнями позивача, рішенням Господарського суду Одеської області від 17 грудня 2015 року у справі № 916/2773/15, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016,  відмовлено повністю у задоволенні позову МП «Аліса» до Фонду державного майна України за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , за участю прокуратури Одеської області про визнання права власності та встановлено, що майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю України.
На думку Фонду державного майна України, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю, оскільки рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.05.2017 № 35115434 було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису 20328673 яким база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . є державною власністю. Тому земельна ділянка, що знаходиться за адресою вищезазначеної бази відпочинку відповідно до положень ст. 120, 122 Земельного кодексу та статті 377 Цивільного кодексу України також є державною власністю, Затоківська селищна рада, не маючи відповідних повноважень, незаконно передала у власність ПП «ГК «Курорт Еліт» земельну ділянку державної власності, у зв`язку з чим оскаржуване рішення селищної ради підлягає визнанню незаконним, а укладений на його виконання договір - недійсним. 
Отже, посилаючись на вищенаведені обставини, Фонд державного майна України звернулось до господарського суду Одеської області з відповідним позовом, за захистом порушених прав держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 55 Конституції України            права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України     юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Приписами ст. 55 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Як вбачається з позовної заяви, незаконність рішення Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. за №357  пов`язується позивачем з наявністю у позивача зареєстрованого права державної власності на майно, яке розташоване спірній земельній ділянці та із відсутність у відповідача 2 належним чином набутого права на розпорядження відповідною земельною ділянкою.  
Як вбачається з матеріалів справи 02.06.2017р. Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області прийнято рішення від 02.06.2017р. за №357 «Про продаж ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» земельної ділянки несільськогосподарського призначення (кадастровий номер 5110300000:02:019:0157) площею 0,6914 га за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває в постійному користуванні ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. 
В той же час, як встановлено судом, рішенням господарського суду Одеської області від 17.12.2015 року у справі №916/2773/15, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 року, постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016 року, відмовлено в задоволенні позовної заяви малого підприємства “Аліса” до Фонду державного майна України про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з наступних будівель: їдальні літ. “А” загальною площею 581,1 кв. м.; адміністративної будівлі літ. “Б” загальною площею 154,4 кв. м.; будівлі охорони літ. “В” загальною площею 18,6 кв. м.; умивальник-душові літ. “С” загальною площею 51,7 кв. м.; будівлі літ. “Ж” загальною площею 91,4 кв. м.; більярдної літ. “З” загальною площею 47,2 кв. м.; складу літ. “Л” загальною площею 42,9 кв. м.; будівлі літ. “О” загальною площею 22,1 кв. м.; туалету літ. “Н” загальною площею 22,9 кв. м., які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,7499 га, а також будівлі тимчасового характеру: будиночок вагон, будиночок вагон, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок 2- містний, Будиночок 2-містний, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 2 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР, Будиночок КСО-1 1 ВЕР.
Судом у справі № 916/2773/15 встановлено наступні обставини, які за висновком судової колегії, не підлягають повторно доказуванню.
Актом державної приймальної комісії від 20.07.1981 року прийнято в експлуатацію базу відпочинку Тираспольського монтажного управління. Відповідно до даного акту, будівництво бази відпочинку здійснювалось власними силами ТМУ Треста “Молделектромонтаж” в період з травня 1979 року по лютий 1980 року, а збір та встановлення будиночків відбулось у 1981 році. До складу бази відпочинку увійшли наступні будівлі та споруди: їдальня, червоний куточок, підсобні приміщення, пральня, умивальник, вигрібна яма, водозбірник, душова.
У зв`язку з введенням в експлуатацію бази відпочинку ТМУ Треста “Молделектромонтаж”, начальник управління 25.07.1980 року звернувся до голови селищної ради смт. Затока з проханням надати базі відпочинку назву “Зорі Тирасполя”.
В липні 1980 року базі відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” було видано паспорт, відповідно до якого база відпочинку фактично мала 120 місць та знаходиться на земельній ділянці площею 6 891 кв. м.
Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію № 2233“А” від 28.02.1994 року Тираспольське монтажне управління Треста “Молделектромонтаж” перереєстроване на державне підприємство Тираспольське монтажне управління “Молделектромонтаж” за адресою: 278000, м. Тирасполь, вул. Монтажників, 2.
28 грудня 1998 року між Тираспольським електромонтажним управлінням (Орендодавець) та малим підприємством “Аліса” (Орендар) був укладений договір про передачу в оренду базу відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” в смт. Затока.
Відповідно до пункту 1.2 Договору база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” передана малому підприємству “Аліса” в оренду строком на 5 років з 01.01.1999 року по 31.12.2003 року.
Між малим підприємством “Аліса” та МІНІ “Вектор-Плюс” 07.05.2000 року укладено договір підряду на будівництво, відповідно до якого МПП “Вектор- Плюс” взяло на себе зобов`язання по збірці та монтажу дерев`яних будинків на базі відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. Зазначені роботи виконані в травні 2000 року, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт № 7.
28 квітня 2001 року між державним підприємством Тираспольське монтажне управління “Молделектромонтаж” (Орендодавець) та малим підприємством “Аліса” (Орендар) укладений договір № 4 про передачу в оренду бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” в смт. Затока. Відповідно до пункту 3.1 Договору оренди, база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” передана малому підприємству “Аліса” в оренду строком на 10 років з 01.01.2001 року по 31.12.2010 року. Додатковою угодою від 23.07.2002 року строк оренди був збільшений до 31.12.2012 року.
Рішенням Затоківської селищної ради № 550 від 28.12.2000 року затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,7499 га під розміщення бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” та надано малому підприємству “Аліса” у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди строком на 5 років земельну ділянку загальною площею 0,7499 га в тому числі: під розміщення бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” - 0,6914 га та під розміщення парковки автотранспорту - площею 0,0585 га в смт. Затока. Також вирішено укласти із малим підприємством “Аліса” договір оренди земельної ділянки.
Рішенням Затоківської селищної ради № 794 від 22.06.2001 року внесено зміни в пункт 2 Рішення № 550 від 28.12.2000 року, який викладено в наступній редакції: “Надати МП “Аліса” у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном 10 років земельну ділянку загальною площею 0,7499 га в тому числі: під розміщення бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” - 0,6914 га, під розміщення парковки автотранспорту - площею 0,0585 га в Сонячному курортному районі смт. Затока”.
На підставі зазначених рішень сесії Затоківської селищної ради 22.08.2001 року між Затоківською селищною радою та малим підприємством “Аліса” укладено договір оренди земельної ділянки.
Рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради № 569 від 16.11.2007 року базі відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” присвоєна юридична адреса: АДРЕСА_1 .
На підставі протоколу № 3 від 29.09.2011 року Міністерство економіки ПМР запропонувало малому підприємству “Аліса”, як належному виконавцю умов договорів оренди та орендарю, який мав першочергове право на купівлю майна бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” використати першочергове право купівлі майна бази відпочинку.
Мале підприємство “Аліса” скориставшись своїм правом на першочергову купівлю орендованого майна бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, 03.10.2011 року уклало з Міністерством економіки Придністровської Молдавської Республіки договір купівлі-продажу №11-03 майна за кордоном, яке знаходиться на балансі ДУП Монтажне управління “Молделектромонтаж”, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , база відпочинку “Зорі Тирасполя”.
Відповідно до пункту 5 Договору сума Договору складає 37 100 дол. США, що еквівалентно 385 840 рубл. ПМР.
На підставі листа Затоківської селищної ради № 1263/01-29/3 від 08.09.2011 року та доданих до нього копії документів мале підприємство “Аліса” повідомлено, що відповідно до рішення селищної ради № 481 від 23.08.2011 року договір оренди земельної ділянки від 22.08.2011 року укладений між Затоківською селищною радою та малим підприємством “Аліса” припинено у зв`язку з закінченням терміну на який його було укладено, база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю України, мале підприємство “Аліса” зобов`язано повернути земельну ділянку в місячний строк.
Згідно з ст. 1 Закону України “Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України” від 10.09.1991 року № 1540 XII та ст. 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11.08.1994 року, яка ратифікована Законом України “Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності та Протоколу між Кабінетом міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року” від 12.07.2001 року №2666-11 майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України є державною власністю України.
З метою реалізації Угоди від 11.08.1994 року молдавською стороною висунуто майнові претензії перед державою Україна в особі Фонду державного майна України щодо бази відпочинку “Зорі Тирасполя”, забудовником якої          було підприємство колишнього союзного підпорядкування-Тираспольське монтажне управління Тресту “Молделектромонтаж” Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР. Проте, відповідно до висновку Фонду державного майна України щодо правового статусу майна бази відпочинку “Зорі Тирасполю” (смт. Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) надані молдавською стороною документи, не дають підстав зробити висновок, що будівництво бази відпочинку фінансувалось за рахунок власних коштів забудовника, що в свою чергу не дає можливості визнати зазначену базу відпочинку власністю Республіки Молдова.
Наказом Фонду державного майна України від 18.10.2004 року № 2176 «Про правовий статус майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (смт Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) затверджено вказаний висновок, відповідно до якого база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю України.
Як вбачається з рішення суду від 17.12.2015, матеріали справи № 916/2773/15 не містять будь-яких доказів того, що Міністерство економіки Придністровської Молдавської Республіки було власником об`єкта купівлі-продажу, а отже, воно не мало повноважень щодо розпорядженням майном бази відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, щодо його продажу іншій особі. Крім цього, відповідним рішенням встановлено, що згідно ст. 1 Закону України "Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України" від 10.09.1991р. №1540 XII майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. 
Згідно зі ст. 1 Угоди від 11.08.1994р. майно зазначеної бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " є державною власністю України. Наказом Фонду державного майна України від 18.10.2004р. №2176 віднесено майно бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " до державної власності України.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.
За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є участь тих самих осіб або особи, щодо якої встановлено ці обставини, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.
Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі особи, що і у даній справі, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Отже, обставини, встановлені в рішенні суду по справі  № 916/2773/15, зокрема факт того, що база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”, яка розташована за адресою; АДРЕСА_1 є державною власністю України у зазначеній справі мають преюдиційне значення та не потребують доказування. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю України, управління яким відповідно до ст. 4 Закону України “Про Фонд державного майна України” від 09.12.2011 року № 4107-VІ здійснює Фонд державного майна України. 
При цьому, судом встановлено, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.05.2017 № 35115434 було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером запису 20328673, яким база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю. (а.с.89 т.1 )
За приписами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право володіння, користування і розпорядження майном згідно зі ст. 658 ЦК України належить власникові майна.
Згідно інформаційної довідки №112206721 від 30.01.2018, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зареєстрована 11.05.2017 року на державній формі власності за Державою в особі ФДМУ відповідно до наказу ФДМУ 18.10.2004 та наказу ФДМУ №28 від 12.01.2016 (т.1 а.с.9-10).
Згідно з ст. 1 Закону України “Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України” від 10.09.1991 року № 1540 XII та ст. 1 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11.08.1994 року, яка ратифікована Законом України “Про ратифікацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності та Протоколу між Кабінетом міністрів України і Урядом Республіки Молдова про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності від 11 серпня 1994 року” від 12.07.2001 року №2666-11 майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України є державною власністю України.
З метою реалізації Угоди від 11.08.1994 року молдавською стороною висунуто майнові претензії перед державою Україна в особі Фонду державного майна України щодо бази відпочинку “Зорі Тирасполя”, забудовником якої було підприємство колишнього союзного підпорядкування-Тираспольське монтажне управління Тресту “Молделектромонтаж” Міністерства монтажних і спеціалізованих будівельних робіт СРСР.
Проте, відповідно до висновку Фонду державного майна України щодо правового статусу майна бази відпочинку “Зорі Тирасполю” (смт. Затока, Білгород-Дністровський район, Одеська область) надані молдавською стороною документи, не дають підстав зробити висновок, що будівництво бази відпочинку фінансувалось за рахунок власних коштів забудовника, що в свою чергу не дає можливості визнати зазначену базу відпочинку власністю Республіки Молдова.
Наказом Фонду державного майна України від 18.10.2004 року № 2176 затверджено вказаний висновок, відповідно до якого база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю України.
Отже, судом встановлено, що база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю з 10.09.1991 року.
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (1990 року, у редакції, чинній на час прийняття ЗУ “Про підприємства, установи, організації союзного підпорядкування, що розташовані на території України”)  , власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.28 Земельного кодексу України, який був чинний станом на 10.09.1991 року, при переході  права  власності  на  будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право володіння або право користування земельною  ділянкою  без  зміни  її цільового призначення.  В разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у  володіння або користування здійснюється в порядку відведення. 
Апелянт помилково посилається на положення статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України в редакції станом на 2004 рік – момент видачі наказу Фонду державного майна України № 2176, оскільки база відпочинку “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” є державною власністю з 10.09.1991 року і згідно з приписами ст.28 ЗК УРСР, згідно з якою було закріплено принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, земельна ділянка, на якій розташований об`єкт державної власності – відноситься до державної власності.
Отже, враховуючи загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, колегія суддів доходить висновку про те, що з моменту набуття права державної власності на нерухоме майно базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » держава одночасно набула право державної власності на земельну ділянку, на якій розміщене це майно.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №244169074 від 12.02.2021 року, земельна ділянка кадастровий номер 5110300000:02:019:0157 площею 0,6914 га. наразі перебуває в процесі поділу. (т.4 а.с.218-222).
З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5103116222016 від 04.07.2016 року вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 5110300000:02:019:0157 площею 0,6914 га відноситься до комунальної форми власності з 29.05.2015 року.
Проте судова колегія зазначає, що  державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і не можна ототожнювати факт та підстави набуття права власності з фактом державної реєстрації. Сама по собі державна реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.
Натомість, як встановлено судом у даній справі,  спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності за законом, а тому запис про реєстрацію за Затоківською селищною радою права комунальної власності на земельну ділянку внесено без законних на то підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.117 ЗК України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
Отже, вказаною нормою не передбачено автоматичності переходу права власності, необхідною передумовою для прийняття земельної ділянки з державної у комунальну власність є прийняття відповідного рішення органів виконавчої влади.
За змістом статті 6 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Орган, уповноважений управляти державним майном, у разі передачі об`єктів у державну власність утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову.
Передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України (частина 5 статті 7 зазначеного Закону).
Отже, така процедура передбачає прийняття рішення про передачу об`єктів комунальної власності у державну власність, утворення комісії з питань передачі таких об`єктів, підписання акта приймання-передачі останніх.
Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 Закону України “Про  місцеве самоврядування в Україні”,  виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються зокрема питання регулювання земельних відносин відповідно до закону.
Пунктом 51 частини 1 цієї ж статті визначено, що також виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, щодо надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.
Однак, матеріали справи не містять доказів прийняття Затоківською селищною радою спірної земельної ділянки загальною площею 0, 6914 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, з державної до комунальної власності, відсутні будь-які рішення органів виконавчої влади про передачу спірної земельної ділянки з державної власності у комунальну власність, відсутній акт приймання-передачі, передбачений ст.117 ЗК України та статтею 6 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".
Таким чином, враховуючи приписи статті 28 ЗК України в редакції станом на 10.09.1991 року, ст.117 ЗК України, п.51 ч.1 ст. 26 Закону України “Про  місцеве самоврядування в Україні”, ст. 6 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та виходячи зі змісту наявних в матеріалах справи доказів та встановлених обставин, судова колегія доходить висновку про те, що земельна ділянка під базою відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з державної до комунальної власності Затоківської селищної ради не передавались, а тому і права на розпорядження такою ділянкою Затоківська селищна рада не має.
Доводи апелянта про те, що майно бази відпочинку на даний час знищено, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Суд зазначає, що предметом позовних вимог є визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 року №357 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від  08.06.2017 року.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України, повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
Отже, судова колегія розглядає спір станом на момент винесення оскаржуваного рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 року №357 та укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, - 08.06.2017 року.
Відповідно до статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. 
Норма частини другої статті 349 ЦК України, яка встановлювала правило про те, що в разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру, була виключена із Цивільного кодексу України на підставі Кодексу № 2597-VIII від 18.10.2018.
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна, тощо.
Судова колегія також відхиляє посилання апелянта на такі докази як:
висновок судового експерта №280/17 від 24.01.2018, який складено за результатами комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи в рамках справи №916/759/16 (т.1 а.с.109-115), з якого вбачається, що обстеження проведено 21.12.2017 року та встановлено, що конструктивні елементи будівель і споруд знаходяться у зруйнованому  технічному стані, виняток складає нежитлова будівля;
висновок експерта №30/19 від 16.05.2019, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи по справі №916/759/16, з якого вбачається, що на земельній ділянці загальною площею 0,6914 га, кадастровий номер 5110300000:02:019:0157, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , майно бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не виявлено у зв`язку із знищенням;
довідку будівельного експерта-інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 від 16.11.2018 №15/624, довідку інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_4 від 16.11.2018 №56, а також акт комісійного обстеження території колишньої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », проведеного посадовими особами Затоківської селищної ради на підставі розпорядження т.в.о. Затоківського селищного голови від 09.11.2018 №106-од.
Дослідивши вищезазначені докази, судова колегія наголошує, що останні складені пізніше ніж оскаржуване рішення Затоківської селищної ради та оспорюваний договір купівлі-продажу, які датовані червнем 2017 року, а тому вони не підтверджують відсутності нерухомого майна на спірній земельній ділянці у червні 2017 року.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять, а також позивачем не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та вірогідних доказів  відсутності нерухомого майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » станом на червень 2017 року.
Судова колегія  наголошує, що законність оскаржуваних рішення та договору розглядається станом на момент винесення спірного рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 року №357 та укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, - 08.06.2017 року.
З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2018 між РФ ФДМУ по Одеській області в особі начальника відділення Косьміна О.М. та ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» в особі директора товариства ОСОБА_5 складений та підписаний акт № 01 приймання-передачі частки, що належить державі (т.3 а.с.202-203).
Відповідно до  вказаного Акту, РФ ФДМУ по Одеській області передає об`єкти нерухомого майна, як державну частку у розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя», що становить 766 000, 00 гривень, яка визначена на підставі незалежної оцінки необоротних активів у вигляді конструкцій будівель та споруд колишньої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та здійснена ТОВ ОФ «ІНЮГ-Експертиза» станом на 30.04.2018, а ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» приймає зазначені об`єкти нерухомого майна як державну частку у розмірі 51% у статутному капіталі ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» та згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна - «база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 1 677, 9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 1243631051208, станом на теперішній час зареєстровано за ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя». 
В свою чергу, з цих же відомостей вбачається, що право власності у ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя» на вказаний об`єкт виникло на підставі акту приймання-передачі № 01 від 18.09.2018, складеного та підписаного РФ ФДМУ по Одеській області та ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя».
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна - «База відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 1 677, 9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 1243631051208, станом на теперішній час зареєстровано за ТОВ «База відпочинку «Зорі Тирасполя», код ЄДРПОУ 42210732.
Такі ж відомості зазначені в Інформаційній довідці №150531745 від 20.12.2018, де вказано, що база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » належить на підставі права власності Товариству з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Зорі Тирасполю» за Актом приймання-передачі №01 від 18.09.2018 року (т.3 а.с.206-207).
Аргументи скаржника про те, що на даний час за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Фонд державного майна України не є власником нерухомого майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », підлягають відхиленню, оскільки вимоги про визнання незаконним рішення та недійсним договору купівлі-продажу майна судом досліджуються на момент їх вчинення. Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на  нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна станом на 20.12.2018, форма власності бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 1 677, 9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер: 1243631051208 – не змінилась та  є державною.
Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.
У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Матеріали справи не містять наявності підстав для припинення права власності держави на спірну земельну ділянку, а тому, враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку про відсутність правових підстав згідно з положеннями статей 120, 141 Земельного кодексу України і статті 377 Цивільного кодексу України для припинення права державної власності на земельну ділянку, на якій розташовано майно держави.
Згідно зі ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які с обов`язковими до виконання на відповідній території.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції   або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, приймаючи до уваги той факт, що нерухоме майно, яке розташоване на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 на час прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення 02.06.2017р. перебувало в державній власності, також відсутні докази передачі спірної земельної ділянки загальною площею 0, 6914 га, що розташована за спірною адресою з державної до комунальної власності, судова колегія доходить висновку, що Затоківська селищна рада не мала права розпоряджатись відповідною земельною ділянкою.
Проаналізувавши обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що на момент укладення спірного договору у Затоківської селищної ради були відсутні підстави вважати спірну земельну ділянку комунальною та розпоряджатися нею, тому застосовувати норми ст.120 ЗК не є доцільним, оскільки вона регулює момент переходу права власності на земельну ділянку від титульного володільця, яким є Фонд державного майна до іншої особи.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову Фонду державного майна України про визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. №357 «Про продаж ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» земельної ділянки несількогосподарського призначення (кадастровий номер 5110300000:02:019:0157) площею 0,6914 га за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває в постійному користування ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення».
Посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі №916/759/16 судом не приймаються, оскільки у вказаній справі судове рішення апеляційної інстанції скасовано з направленням справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях у ній. Вказівки суду касаційної інстанції є обов`язковими при новому розгляді справи, однак не мають обов`язкового характеру для інших осіб.
Судова колегія відхиляє посилання апелянта на рішення господарського суду Одеської області від 02.12.2011р. у справі №5/17-4110-2011, за яким було повернуто Затоківській селищній раді земельну ділянку загальною площею 0,7499 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше перебувала у користуванні МП «Аліса» та складалась з земельної ділянки площею 0,6914 га (відчужена за спірним договором купівлі-продажу на користь ПП «Готельний комплекс «Курорт Еліт») та земельної ділянки площею 0,0585 га.
Предметом розгляду справи №5/17-4110-2011 була вимога щодо повернення Затоківській селищній раді земельної ділянки загальною площею 0,7499 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 яка була надана у користування МП «Аліса» на підставі договору оренди дія якого припинилась у зв`язку зі спливом  терміну на який його було укладено. Судом під час розгляду справи №5/17-4110-2011 досліджувався договір оренди, питання щодо наявності повноважень у Затоківській селищній раді щодо розпорядження відповідною земельною ділянкою не було предметом розгляду та судом не досліджувалось. 
При цьому, у постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2012 року у справі № 5/17-4110-2011 зазначено, що в матеріалах справи був відсутній наказ Фонду Державного майна України від 18.10.2004 р. № 2176; спір щодо правового статусу майна бази відпочинку, його власника сторони повинні вирішувати окремо від спору що виник на підставі договору оренди землі.
Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення укладеного між Затоківською селищною ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством “Готельний комплекс “Курорт Еліт”  від 08.06.2017р., який зареєстровано в реєстрі за №1367, суд зазначає наступне. 
Так, як встановлено судом 08.06.2017р. між Затоківською селищною радою Білгород-Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством «Готельний комплекс «Курорт Еліт» укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення. При цьому пунктом 1.1 договору передбачено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради № 357 від 02.06.2017 Продавець продав, а Покупець купив земельну ділянку, розміщену на землях, що знаходяться у виданні Затоківської селищної ради, загальною площею 0,6914 га забудованих земель, в тому числі за земельними угіддями, гектарів: відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом 0,6914 га, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 , під номером дев`ятнадцять, кадастровий номер: 5110300000:02:019:0157.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, з огляду на встановлені обставини того, що на момент прийняття оспорюваного рішення Затоківською селищною радою Білгород – Дністровської міської ради Одеської області від 02.06.2017р. за №357 та укладання спірного Договору купівлі-продажу від 08.06.2017р., у відповідача 2 були відсутні повноваження щодо розпорядження відповідною земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов законного та правомірного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення укладеного між Затоківською селищною ради Білгород – Дністровської міської ради Одеської області та Приватним підприємством “Готельний комплекс “Курорт Еліт”  від 08.06.2017р., який зареєстровано в реєстрі за №1367
Розглянувши заперечення на ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.04.2018, якою відмовлено у задоволенні клопотання ПП «ГК «Курорт Еліт» про зупинення провадження у справі № 916/10/18 до набрання законної сили судовим рішенням у пов`язаній з нею справою № 916/759/16, судова колегія доходить висновку про відсутність будь-яких порушень суду в цій частині.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення судом обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте мають значення для розгляду справи, провадження у якій зупиняється.
Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Предметом розгляду справи №916/759/16  є позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ФДМУ до МП «Аліса» та ПП «ГК «Курорт Еліт» за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Затоківської селищної ради про витребування майна бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з чужого незаконного володіння та його звільнення.
Як зазначалось вище, предметом даної справи є встановлення наявності або відсутності порушень станом на момент винесення спірного рішення Затоківської селищної ради від 02.06.2017 року №357 та укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, - 08.06.2017 року.
Тому результат справи № 916/759/16, предметом якої є витребування майна з чужого незаконного володіння та його звільнення, де буде встановлено наявність чи відсутність нерухомого майна станом на даний час, жодним чином не вплине на вирішення даної справи.
Суд зазначає, що сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає будь-яких процесуальних порушень суду першої інстанції при винесенні ухвали Господарського суду Одеської області від 04.04.2018, оскільки зібрані докази у даній справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду без зупинення провадження у справі.
Підсумовуючи вищевикладене, оскільки доводи апелянта Приватного підприємства    “Готельний комплекс “Курорт Еліт”, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія доходить висновку про законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, що є підставою для залишення рішення господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року у справі №916/10/18  без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства    “Готельний комплекс “Курорт Еліт” залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Одеської області від 26 лютого 2021 року у справі №916/10/18 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288    Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписаний   18.06.2021 року.

Головуючий суддя                                                                      А.І. Ярош

Суддя                                                                                         Г.І. Діброва

          Суддя                                                                                          С.І. Колоколов