ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23650/19                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                      Мазур А.С.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
15 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    24 грудня 2020 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення вихідної допомоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року, ОСОБА_1 (далі- позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) звернулася з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просила:
- стягнути з Генеральної прокуратури України на її користь вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі середнього місячного заробітку 52 449,39 грн.;
- стягнути з Генеральної прокуратури на її користь судовий збір, сплачений за подання цього позову в розмірі 768,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила протиправні дії Генеральної прокуратури України, у зв`язку з невиплатою їй вихідної допомоги при звільненні, на яку вона має право відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України, оскільки її звільнення, яке відбулося за ініціативою Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону України «Про прокуратуру», фактично є аналогічним звільненню на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.
З огляду на відсутність в спеціальному законодавстві, що врегульовує службу в органах прокуратури, норм, які передбачають виплати прокурору при звільненні, зокрема, не за його ініціативою, виплата вихідної допомоги повинна здійснюватися відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України. Невиплата такої допомоги позивачці є, на її думку, порушенням принципу рівності прав і можливостей та дискримінацією у сфері праці та порушує статті 21 та 24 Конституції України.
В обґрунтування своїх вимог позивачка також вказала на практику Верховного Суду. Так, зокрема, в постанові від 17.10.2018 у справі №823/276/16 Верховний Суд вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством. Отже, право на одержання суми середньомісячного заробітку як вихідної допомоги визначено законом і цей закон прямо покладає на підприємство, установу , організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Як зазначила позивачка, аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 21.12.2019 у справі №826/1977/16, від 08.10.2019 у справі №823/263/16, від 11.10.2018 у справі №823/244/16, від 06.06.2018 у справі №823/254/16.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від    24 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнено з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку зі звільненням в розмірі 52 449,39 грн. (п`ятдесят дві тисячі чотириста сорок дев`ять гривень 39 коп.).
Стягнено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).
Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення в частині стягнення витрат судового збору у розмірі 2    102, 00 грн. з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що З 27.07.1993 ОСОБА_1 розпочала службу в органах прокуратури, а з 15.03.2003 - в Генеральній прокуратурі України.
Наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №1122ц відповідно до статті 9, пункту 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» позивачку звільнено з посади начальника Департаменту підтримання обвинувачення та представництва інтересів держави в судах Генеральної прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18.10.2019. Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
У день звільнення 18.10.2019 позивачку ознайомлено з наказом про звільнення, надано його копію та вручено трудову книжку. Остаточний розрахунок у цей день не проведено, про розмір нарахованих сум у зв`язку зі звільненням не повідомлено.
Відповідні кошти у зв`язку зі звільненням позивачці виплачені 22 та 31.10.2019, що підтверджується довідкою АТ «Райфайзен Банк Аваль» від 26.11.2019 про рух коштів за рахунком, відкритим ОСОБА_1 для отримання заробітної плати.
Листом від 20.11.2019 №19/4-2053вих19 Генеральна прокуратура України надала ОСОБА_1 розрахункові листи за період з вересня 2018 по вересень 2019 року, які містять інформацію про нараховану та виплачену їй заробітну плату.
Зі змісту розрахункового листа за вересень 2019 року (місяць звільнення) вбачається, що позивачці нараховано:
- компенсацію за 107 днів невикористаної відпустки;
- індексацію доходів;
- заробітну плату за 13 робочих днів жовтня 2019 року, яка складається з посадового окладу, надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, доплати за почесне звання «Заслужений юрист України», доплати за наукове звання кандидата юридичних наук, надбавки за вислугу років та щомісячної премії.
Відтак, позивач дізналася про невиплату їй при звільненні вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що передбачено статтею 44 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону Україні «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Законом №113-IX статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Статтею 1 Кодексу законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
За приписами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За змістом статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Отже, працівникові, якого звільнено у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Законом №113-IX статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Як встановлено матеріалами справи, позивачку звільнено з посади та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Ні вказані вище, ні інші норми Закону України «Про прокуратуру» не врегульовують питання виплати вихідної допомоги прокурору у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону.
Водночас Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним Законом, що регулює правовідносини у зв`язку зі звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Отже, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Ураховуючи, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів зазначає, що зміни, внесені Законом №113-IX до Закону України «Про прокуратуру» та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень чи застережень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Відсутність у наказі про звільнення посилань на положення пункту 1 частини першої статті 40 або на статтю 44 Кодексу законів про працю України не може бути підставою для обмеження права позивача на отримання вихідної допомоги.
При цьому звертає увагу на пункт «а» частини першої статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», ратифікованої Україною 04.02.1994 відповідно до постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 №3933-XII, згідно з яким працівник, трудові відносини з яким було припинено, має право відповідно до національних законодавства й практики на вихідну допомогу або інші аналогічні види допомоги у зв`язку з припиненням трудових відносин, розмір якої залежить, зокрема, від стажу роботи й розміру заробітної плати, і котрі виплачуються безпосередньо роботодавцем або з фонду, створеного з внесків роботодавців.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 року у справі №823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку зі скороченням штатів, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Колегія суддів також бере до уваги такі правові висновки, оскільки Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 вказала на необхідність враховувати судами під час вирішення тотожних спорів саме останню правову позицію Верховного Суду.
Відтак, оскільки позивачку звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на надані під час судового засідання позивачем додаткові докази для підтвердження сталої судової практики у аналогічній справі до матеріалів справи, а саме правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 31.03.2021 року у справі №320/2449/20, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд висловив правову позицію викладену у постанові від 31.03.2021 року у справі №320/2449/20, а саме вказав, що «частиною п`ятою  статті 51 Закону № 1697-VII  та частиною четвертою  статті 40 КЗпП України  передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми  КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень  статті 44 КЗпП України  при вирішенні спірного питання.».
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховним Судом від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.
За наведених обставин відповідач повинен був при звільненні виплатити ОСОБА_1 вищевказану вихідну допомогу. Невиплата їй такої допомоги свідчить про протиправність дій Генеральної прокуратури України, що зумовлює наявність підстав для задоволення судом позову та стягнення такої допомоги на користь позивачки.
Викладених вище висновків суду достатньо для стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги, тому суд не надає оцінки решті її доводів, викладених в позовній заяві, що узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини. 
Так, зокрема, згідно з пунктом 58 рішенням у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 15.11.2019 №18-909зн, розмір середнього заробітку позивачки, розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100), становить 52 449, 39 грн., а середньоденний - 2 497, 59 грн.
Заперечуючи такий розмір середнього та середньоденного заробітку, позивачка стверджує, що при його розрахунку відповідачем не включено усі складові її заробітної плати, яку вона отримувала в серпні-вересні 2019 року, зокрема, надбавку до посадового окладу за класний чин - старший радник юстиції, премії (разової у серпні 2019, щомісячних - за серпень-вересень 2019 року). 
З указаної довідки вбачається, що середньомісячний та середньоденний заробіток обраховувався Генеральною прокуратурою України з урахуванням заробітку, отриманого позивачкою за серпень та вересень 2019 року, який становив за серпень 35 266, 83 грн. (14 відпрацьованих робочих днів); за вересень - 47 153, 56 грн. (19 відпрацьованих робочих днів).
З наданих позивачкою розрахункових листів за серпень-вересень 2019 року, вбачається, що:
1) за серпень вона отримала 40 351,83 грн. (14 відпрацьованих робочих днів), в тому числі:
- оклад - 6 466, 67 грн.,
- класний чин - 1 600, 00 грн.,
- доплата за звання «Заслужений юрист України» - 323, 22 грн.,
- доплата за на - 323, 33 грн.,
- вислуга пр - 2 910, 00 грн., 
- надбавка за ов - 10 976, 67 грн.,
- премія разова - 5 085, 00 грн.
- премія щомісячна - 12 430, 00 грн.,
- індексація доходів - 321,41 грн.;
2) за вересень - 50 742, 10 грн. (19 відпрацьованих робочих днів), в тому числі:
- оклад - 8 776, 19 грн.,
- класний чин 1 942, 86 грн.,
- доплата за звання «Заслужений юрист України» - 438, 81 грн.,
- доплата за на - 438, 81 грн.,
- вислуга - пр - 3 949 ,29 грн., 
- надбавка за ов - 14 668, 33 грн.,
- премія щомісячна - 16 617, 86 грн.,
- індексація доходів - 3 21, 41 грн.,
- відпустка - 3 570, 54 грн.
Відповідно до підпункту «є» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку виплати вихідної допомоги. 
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100, який підлягає застосуванню в даному випадку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. 
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. 
Пунктом 4 Порядку №100 визначено складові, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, зокрема, одноразові виплати.
Застосовуючи наведені вище правові норми суд уважає, для розрахунку середнього заробітку за серпень 2019 року підлягають включенню до заробітної плати усі складові, зазначені в розрахунковому листі за цей місяць, окрім разової премії в розмірі 5 085, 00 грн., тому заробіток за цей місяць становить 35266,83 грн. (14 відпрацьованих робочих днів), як вірно вказано відповідачем в довідці.
Для розрахунку середнього заробітку за вересень 2019 року до заробітної плати підлягають включенню усі складові, зазначені в розрахунковому листі за цей місяць, окрім, відпускних (2 робочих дні - 3 570, 54 грн.), які не підлягають включенню до розрахунку, тому заробіток за цей місяць становить 47 153, 56 грн. (50 724,10 грн. - 3 570, 54 грн.). (19 відпрацьованих робочих днів), що також вірно вказано відповідачем у вищевказаній довідці.
Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 8 Порядку №100 середній заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Отже, сума середньоденного заробітку складає 2 497, 59 грн. (35 266, 83 грн. + 47 153, 56 грн.) : 33 відпрацьованих робочих днів = 2 497,59 грн.).
Сума середньої заробітної плати складає (2 651,68 грн. х 21 робочий день (середня планова кількість робочих днів за серпень-вересень 2019 року) = 52 449, 39 грн.
Зважаючи на викладене, відповідач правильно розрахував середньомісячний і середньоденний заробіток позивачки, який становить відповідно 52 449,39 грн. та 2497,59 грн.
Оскільки відповідачем не виплачено позивачці вихідну допомогу в розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з Офісу Генерального прокурора України на користь позивачки таку вихідну допомогу в розмірі її середньомісячного заробітку , а саме в розмірі 52 449,39 грн.
Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів. ( правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, від 18.04.2019 у справі №812/2/16 та від 08.07.2019 у справі №809/4462/15)
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень    та    у спосіб, що визначені    Конституцією    та    законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод    та    інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.        
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11,  237, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    24 грудня 2020 року - без змін.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 15 квітня 2021 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль