Ухвала
Іменем України 
01 червня 2021 року
м. Київ
справа № 1/522/2110/11
провадження № 51-5837км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_6 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 
02 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 вересня 
2020 року за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 
2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 
1 рік.
На підставі ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Вирішено питання щодо заявлених цивільних позовів, речових доказів та судових витрат у даній кримінальній справі. 
Згідно з вироком ОСОБА_6  визнано винним у тому, що він 29 січня 2011 року,  приблизно о 14:00, керуючи належним йому технічно справним автомобілем «MITSUBISHI-LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в світлий час доби по другорядній вулиці у м. Одесі, наближаючись до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, маючи можливість бачити встановлений перед перехрестям на узбіччі праворуч по ходу його руху дорожній знак 2.1 «надати дорогу», порушив вимоги зазначеного знака і вимоги п. 2.3 п. п-б, п.16.11, п.12.1, п. 12.3 «Правил дорожнього руху».
Зазначене вище порушення виразилося в тому, що водій ОСОБА_6 , рухаючись по другорядній дорозі, будучи неуважним, не обрав безпечної швидкості руху, виїхав на головну дорогу, не поступився при цьому автомобілю «HYUNDAI-GETZ», д.н.з.  НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який наближався по головній дорозі, по своїй смузі руху, заходів до своєчасного зниження швидкості руху при виникненні небезпеки не вжив, в результаті чого вчинив з ним зіткнення. Після зіткнення автомобіль «HYUNDAI-GETZ» здійснив виїзд за межі проїжджої частини на лівий тротуар, де стався наїзд на металеву опору дорожнього знаку і на пішоходів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , та газетний кіоск.
У результаті наїзду пішоходу ОСОБА_9 , були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року  вирок місцевого суду скасовано в частині вирішення питання щодо заявлених цивільних позовів та призначено в цій частині новий судовий розгляд в тому ж суді, в порядку цивільного судочинства. 
В решті вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього.
В обґрунтування своїх вимог засуджений стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що слідчим було винесено три постанови від 07, 11 лютого, 
15 березня 2011 року про відмову в порушені кримінальної справи за фактом вчинення 29 січня 2011 року ДТП за участю водіїв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , жодна з яких не скасована, а тому відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року кримінальна справа щодо ОСОБА_6 підлягає закриттю. При цьому зазначає про наявні розбіжності в резолютивній частині постанов прокурора про скасування постанов слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи  та направлення матеріалів на додаткову перевірку за фактом ДТП від 29 січня 2011 року, а саме в даті винесення слідчим постанов про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом зазначеного ДТП.
Також засуджений стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено його право на захист, оскільки під час судового слідства та розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було залучено його захисника. При цьому засуджений наполягає на тому, що всі необхідні документи на підтвердження повноважень його захисника містяться у матеріалах даної кримінальної справи та відмови від послуг захисника він не заявляв. Разом із цим, засуджений стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив його адвоката про дату і час судового засідання, яке відбулося 03 вересня 2020 року у цьому суді. 
Окрім цього, засуджений зазначає, що після скасування вироку апеляційним судом, при новому розгляді справи судом першої інстанції, на його думку, в порушення вимог кримінально-процесуального закону суд повторно призначив йому покарання, яке ним вже було відбуто. 
Апеляційний суд у свою чергу, не врахувавши доводів його апеляції, всупереч вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, допущених місцевим судом помилок не виправив та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам кримінально–процесуального закону.
Разом з цим, засуджений зазначає про неповноважний склад  суду, оскільки до складу колегії суддів апеляційного суду, яка постановила ухвалу від 03 вересня 2020 року щодо нього в порушення вимог ст. 54 КПК України 1960 року входив суддя, який не мав права брати участь у розгляді даної кримінальної справи, оскільки приймав рішення у складі колегії суддів апеляційного суду від 15 квітня 2014 року.
Також стверджує, що судом в порушення вимог кримінально-процесуального закону судовий процес у суді апеляційної інстанції не було зафіксовано відповідним протоколом судового засідання. 
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року, при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 КПК України 1960 року. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень в касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінально закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються і підтверджуються сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким дана належна оцінка. 
Стосовно доводів касаційної скарги засудженого про те, що поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишився той факт, що слідчим було винесено постанови від 07, 11 лютого, 15 березня 2011 року про відмову в порушені кримінальної справи, які не скасовано, а тому кримінальна справа підлягає закриттю, то вони є безпідставними з огляду на таке. 
Так, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, слідчим було винесено постанови від 07, 11 лютого 2011 року та від 15 березня 2011 року про відмову в порушені кримінальної справи за фактом вчинення 29 січня 2011 року ДТП за участю водіїв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проте старшим прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , який здійснював контроль над законністю проведення досудового розслідування кримінальних справ і прийнятих процесуальних рішень СО по ДТП ГУ МВС України в Одеській області, було винесено постанови про скасування зазначених вище постанов слідчого з подальшим направленням на додаткову перевірку матеріалів за фактом ДТП від 29 січня 2011 року за участю водіїв ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у зв`язку з необхідністю проведення та залучення до матеріалів кримінальної справи автотехнічного, транспортно-трасологічного дослідчення, допиту свідків та проведення інших слідчих дій, необхідних для встановлення істини у справі, що підтверджується матеріалами кримінальної справи (т. 1 а.с. 87, 95, 103).
Таким чином, твердження засудженого про наявність нескасованих постанов слідчого про відмову в порушені кримінальної справи за фактом вчинення засудженим ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, що тягне за собою закриття кримінальної справи, не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи та спростовуються зазначеним вище.
Разом з цим, наведені вище доводи засудженого були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і обґрунтовано визнані неспроможними. 
З такими висновками судів погоджується і колегія суддів.
Водночас під час перевірки матеріалів даної справи колегією суддів встановлено, що зазначення прокурором  в резолютивній частині вищевказаних постанов «2001 рік», а не «2011 рік», винесення слідчим постанов про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом ДТП, з урахуванням їх змісту, є технічною помилкою і не ставлять під сумнів достовірність прийнятих процесуальних рішень, оскільки  у вступній та мотивувальній частині постанов прокурора про скасування постанов слідчого про відмову в порушені кримінальної справи вказано дати прийняття скасованого рішення, а саме 
07 лютого 2011 року, 11 лютого 2011 року, 15 березня 2011 року відповідно. 
Разом з цим, не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінальної справи і доводи засудженого щодо порушення його права на захист під час судового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, а саме про те, що при наявності у матеріалах справи документів на підтвердження повноважень захисника  ОСОБА_11 , його залучено не було. Так, відповідно до матеріалів справи, до початку судового розгляду районним судом належним чином були роз`яснені засудженому його права та обов`язки, вручена відповідна пам`ятка з роз`ясненням її змісту. Проте як свідчить протокол судового засідання у суді першої інстанції, жодних клопотань, в тому числі і про забезпечення участі захисника від ОСОБА_6 не надходило, що підтверджується відповідним протоколом судового засідання 
(т. 2 а. с. 46).
При цьому, як слідує з матеріалів справи та протоколу судового засідання, ОСОБА_6 не заявлялося жодного клопотання про участь у справі саме захисника ОСОБА_11 та не було надано договір про надання йому правової допомоги адвокатом ОСОБА_11 . Разом з цим, засудженим ОСОБА_6 у суді першої інстанції не заявлялося жодного клопотання і про призначення йому іншого захисника.
В свою чергу, доводи засудженого про порушення його права на захист були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, у тому числі, вживав заходів щодо виклику адвоката ОСОБА_11 для можливої участі у судових засіданнях суду апеляційної інстанції, що підтверджується наявними судовими повістками про дату, час і місце апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції стосовно  ОСОБА_6 , які були направлені захиснику   ОСОБА_11 та відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень судові повістки були отримані захисником особисто. Однак зазначений захисник не з`явився у судові засідання апеляційного суду без повідомлення будь-яких причин своєї неявки та не повідомив про наявність чи відсутність повноважень щодо здійснення захисту ОСОБА_6 та не надав підтвердження наявності договору про надання ОСОБА_6 правової допомоги. При цьому, засудженим ОСОБА_6 не заявлялись клопотання щодо участі захисника ОСОБА_11 у розгляді справи в суді апеляційної інстанції або про призначення йому іншого захисника.
Тому твердження засудженого про порушення його права на захист під час судового розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій спростовуються наведеним вище та матеріалами кримінальної справи.
Стосовно доводів засудженого про те, що після скасування вироку апеляційним судом, при новому розгляді справи суд першої інстанції повторно призначив йому покарання, яке ним вже було відбуто, то вони не заслуговують на увагу, оскільки попередній вирок щодо ОСОБА_6 був скасований, а під час нового розгляду справи суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 335 КПК України 1960 року ухвалив вирок із зазначенням в його резолютивній частині покарання, яке було призначено засудженому ОСОБА_6 і звільнив останнього від його відбування у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Під час розгляду справи в порядку апеляційного провадження суд, дотримавшись положень глав 29, 30 КПК України 1960року, ретельно перевірив усі доводи викладені в апеляції засудженого,в тому числі і ті на які він послався у своїй касаційній скарзі, на кожний з них дав вичерпну відповідь, проаналізував і навів детальні мотиви прийнятого рішення. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Разом з цим, доводи касаційної скарги засудженого про неповноважний склад  суду, оскільки до складу колегії суддів апеляційного суду, яка постановила ухвалу від 03 вересня 2020 року щодо нього в порушення вимог ст. 54 КПК України 1960 року входив суддя, який не мав права брати участь у розгляді даної кримінальної справи, оскільки приймав рішення у складі колегії суддів апеляційного суду від 15 квітня 2014 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень п. п. 2-1, 4 ч. 1 ст. 54 КПК України 1960 року суддя не може брати участь в розгляді кримінальної справи: якщо він під час досудового розслідування справи вирішував питання щодо проведення обшуку, виїмки, огляду, обрання, зміни чи скасування запобіжних заходів, продовження строків тримання під вартою, або розглядав скарги на затримання чи на постанови про відмову в порушенні кримінальної справи або закриття справи; при наявності інших обставин, які викликають сумнів в об`єктивності судді. 
Так, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Одеської області суду від 15 травня 2014 року, до складу якої входив суддя ОСОБА_12 , вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2013 року було скасовано і матеріали направлено на новий судовий розгляд з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки у матеріалах кримінальної справи був відсутній технічний запис судового засідання, інші питання не досліджувались.
Таким чином, положення ст. 54 КПК України 1960 року не містять заборони щодо участі судді у розгляді справи після постановлення ухвали про скасування вироку суду першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Крім того, викладені обставини свідчать про те, що зазначений суддя апеляційного суду не висловлював свою правову позицію у даній справі щодо обґрунтованості доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому у колегії суддів  відсутні сумніви у неупередженості судді  ОСОБА_12 , з огляду на положення п. 4 ч. 1 ст. 54 КПК України 1960 року, який був головуючим суддею у колегії суддів Одеського апеляційного суду, якою було здійснено розгляд провадження  за апеляцією  ОСОБА_6 на вирок суду першої інстанції від 02 грудня 2019 року та постановлено рішення від 03 вересня 2020 року. 
Також засуджений ОСОБА_6 не заявляв відводу судді ОСОБА_12 з підстав наявності інших обставин, що викликають сумніви у об`єктивності зазначеного судді.
Таким чином, наведене вище спростовує твердження засудженого про те, що в порушення вимог кримінально-процесуального закону до складу колегії суддів апеляційного суду, яка постановила ухвалу від 03 вересня 2020 року щодо нього входив суддя, який не мав права брати участь у розгляді даної кримінальної справи та підлягав відводу. 
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що судом апеляційної інстанції в порушення вимог кримінально-процесуального закону судовий процес не було зафіксовано відповідним протоколом судового засідання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 87 КПК України 1960 року у суді апеляційної інстанції протокол судового засідання ведеться у випадках, передбачених цим Кодексом. На вимогу хоча б одного учасника судового розгляду справи або за ініціативою суду у суді першої чи апеляційної інстанції здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно ч. 9 ст. 362 КПК України 1960 року протокол судового засідання та фіксація технічними засобами перебігу судового процесу в апеляційному суді ведуться у випадку проведення ним судового слідства.
Так, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, під час апеляційного перегляду вироку Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 
2019 року за апеляцією ОСОБА_6 від учасників судового провадження клопотання щодо дослідження нових обставин справи або доказів не надходило, в зв`язку чим судове слідство судом апеляційної інстанції не проводилось та відповідно протокол судового засідання не вівся.
Водночас перевіркою матеріалів даної кримінальної справи встановлено те, що відповідно до поданого ОСОБА_6 клопотання від 01 жовтня 
2014 року до суду першої інстанції про здійснення повного фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (т. 2 а. с. 5), у ході зазначеного апеляційного розгляду секретарем судового засідання вівся журнал судового засідання та проводилось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
Отже, порушень кримінального чи кримінально-процесуального закону, які могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, та які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, при перевірці справи в касаційному порядку не встановлено.
Керуючись статтями 394–396 КПК України 1960 року, п.п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, Суд
постановив:                                                      
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого 
ОСОБА_6 –  без задоволення.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                             ОСОБА_3