Постанова                                                 
Іменем України                                   
 
27 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/3029/17
провадження № 61-12865св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Садівниче товариство «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 
2019 року у складі судді Реброва С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., 
Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Садівничого товариства «Славутич» прокуратури Дніпропетровської області (далі - СТ «Славутич») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0590 га, цільове призначення для садівництва, що розташована в СТ «Славутич» на території Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.
 
На зазначеній земельній ділянці на його замовлення збудовано садовий будинок, який неправомірно використовується для громадських потреб, зокрема у ньому постійно проживає сторож СТ «Славутич».
 
Посилаючись на те, що внаслідок цього він позбавлений можливості користуватися належною йому нерухомістю, просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та садовим будинком шляхом визнання за ним права володіння, користування і розпорядження своїм майном, та зобов`язати відповідача виселити особу (сторожа) з садового будинку  за межі земельної ділянки № НОМЕР_1 .
 
Короткий зміст рішення судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що поданий позов є безпідставним, оскільки позивач просив виселити особу (сторожа) з будинку правління СТ «Славутич», доказів самовільного захвату сторожем та 
СТ «Славутич» належної йому земельної ділянки і садового будинку позивач не надав, вимог про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача не заявляв.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1  
СТ «Славутич» заперечує взагалі факт існування на території садівничого товариства земельної ділянки № НОМЕР_1 , а також право власності ОСОБА_1 на будинок правління СТ «Славутич», який він називає як збудований ним садовий будинок. Доказів належності позивачеві на праві власності земельної ділянки під номером НОМЕР_1 позивач не надав, оскільки земельна ділянка під таким номером у садівничому товаристві не існує, як не надав і доказів на підтвердження права власності на оспорюваний садовий будинок. Державний акт на право власності на землю, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, не містить порядкового та кадастрового номера земельної ділянки.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи 
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 у якій заявник просив скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2019 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року, та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено належним чином обставин справи, зокрема: щодо виділення земельних ділянок для колективного садівництва юридичним особам - 
СТ «Славутич» та Дніпропетровському обласному суду; відсутності вимог закону щодо присвоєння кадастрового номера земельним ділянкам, право власності на які виникло до 2004 року; сплати вартості будівництва садового будинку та відсутності підстав для оформлення права власності на нього, у зв'язку з недобудовою; відсутності у СТ «Славутич» правоустановчих документів на земельну ділянку № НОМЕР_1 , що свідчить про її самовільне зайняття. Поза увагою судів залишився акт управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 
22 квітня 2019 року, яким підтверджено, що СТ «Славутич» самовільно займає земельну ділянку для розміщення охорони товариства, а також відсутність повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів СТ «Славутич» та передачі земельної ділянки, без згоди її власника, для громадських потреб (проживання сторожа). Суди також не визначились зі змістом позовних вимог, у зв'язку з чим помилково замінили основну вимогу - усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою № НОМЕР_1 , на похідну від неї - виселення особи (сторожа) за межі зазначеної земельної ділянки. Вимога про усунення перешкод не пов`язана із втратою права володіння (негаторний позов), а тому висновки судів про не заявлення вимоги про витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача є такими, що виходять за межі позовних вимог.
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив представника 
СТ «Славутич» - Савченка В. П. на касаційну скаргу, поданий з пропуском встановленого судом строку на подання відзиву та без відповідного клопотання про його поновлення. Ураховуючи зазначене, Верховний Суд не бере такий відзив до уваги.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу з місцевого суду.
 
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 15 серпня 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 лютого 1988 року рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради № 49/І прокуратурі Дніпропетровської області відведено земельну ділянку площею 5,0 га для розміщення колективних садів.
 
29 березня 1988 року прокуратурі Дніпропетровської області видано державний акт на право користування землею № 242, яким за закріплювалося право безстрокового користування 5,0 га землі для розміщення колективного саду.
 
25 липня 1996 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на землю серії ІІ-ДП №081473, відповідно до якого позивачу передано земельну ділянку, площею 0,0590 га, для садівництва, розташовану у межах СТ «Славутич» Любиміської сільської ради. Підстава: рішення XV сесії ХХІ скликання Любимівської сільської ради від 17 грудня 1993 року.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги 
ОСОБА_1 висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
 
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
 
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
     
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а саме як частини земельної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
 
Частинами першою-третьою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого, шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Установивши, що державний акт на право приватної власності на землю, виданий позивачу, не містить інформації, яка б підтверджувала надання йому земельної ділянки саме під № НОМЕР_1 у СТ «Славутич», відсутність у ньому кадастрового номера земельної ділянки, а також інших наданих позивачем вихідних даних (як то площа земельної ділянки, її конфігурація, межі та місце розташування), що давало б можливість ідентифікувати її, як таку, що є спірною земельною ділянкою, розташованою в СТ «Славутич»під № НОМЕР_1, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем належності йому на праві власності спірної земельної ділянки.
 
Зважаючи на те, що позивач не надав доказів належності йому на праві власності земельної ділянки під № НОМЕР_1 , якої, як встановили суди у СТ «Славутич» взагалі не існує, а також належних та достатніх доказів на підтвердження здійснення ним будівництва будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці, тоді як відповідач надав документи, що підтверджують здійснення будівництва будинку правління на замовлення та кошти СТ «Славутич», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача виселити особу (сторожа) з належної йому нерухомості поза межі земельної ділянки № НОМЕР_1 .
 
Заявник просив відновити його порушене право та усунути перешкоди також у спосіб визнання за ним права користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою № НОМЕР_1 та розташованим на ній садовим будинком, що за своїм правовим змістом фактично є вимогою про визнання за ним права власності на зазначені об`єкти нерухомості.
 
У контексті зазначених вимог позивача, суд касаційної інстанції вважає необхідним зауважити, що набуття права власності на об`єкти нерухомості відбувається у спосіб, визначений Главою 24 ЦК України, зокрема право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) набувається у спосіб визначений статтею 331 ЦК України, і не передбачає набуття такого права на підставі судового рішення. 
 
Визнання права власності як спосіб захисту, визначеного статтею 392 ЦК України, передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
За змістом зазначеної норми такий спосіб захисту можливий у випадку, коли особа у встановленому законом порядку набула право власності на майно, однак таке право не визнається іншою особою (особами), або у разі втрати заявником документа, що посвідчує його право власності на спірне майно, і не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. 
 
Доводи касаційної скарги щодо неналежної оцінки судами попередніх інстанцій наявних в матеріалах справи доказів (оплати вартості будівництва садового будинку за власні кошти, акта управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22 квітня 2019 року) зводяться виключно до переоцінки зазначених доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Твердження позивача про дійсність наявного у нього правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку - державного акту на право власності на землю серії ІІ-ДП №081473 від 25 липня 1996 року, не суперечить висновкам судів про недоведеність порушення права позивача на користування саме земельною ділянкою № НОМЕР_1 . Крім того, зазначені доводи є предметом розгляду у іншій цивільній справі №175/560/19 за позовом СТ «Славутич» до ОСОБА_1 , Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання державного акту недійсним.
 
Аргументи позивача на відсутність повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів СТ «Славутич», з посиланням на те, що він був обраний головою СТ «Славутич» у нелегітимний спосіб, виходять за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, що відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги також не спростовують суті вирішення спору з огляду на межі заявленого позову, а отже не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій.  
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скаргиОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
21 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                      Г. І. Усик
 
І. Ю. Гулейков 
 
О. В. Ступак