Справа № 344/698/18 
Провадження № 22-ц/4808/611/21 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року                                                                                   м. Івано-Франківськ 
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючої (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О., 
               за участю секретаря                        Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 19 лютого 2021 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 23 лютого 2021 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення та визначення порядку користування квартирою, 
в с т а н о в и в:
У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення та визначення порядку користування квартирою.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є власником 1/3 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 63 кв.м. Іншими співвласниками квартири є відповідачі. Останні ігнорують її неодноразові пропозиції надати доступ до квартири і визначити порядок користування такою. Тому враховуючи житлову площу квартири (35,8 кв.м), розмір часток сторін у праві власності, ОСОБА_2 просила суд вселити її у вказану квартиру та визначити порядок користування нею, виділивши їй разом з сім`єю житлову кімнату площею 11,2 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишити коридор 10,1 кв.м, кухню площею 9,7 кв.м, вбиральню - 1,4 кв.м, ванну кімнату - 2,7 кв.м та балкон - 5,9 кв.м.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2020 року закрито провадження в частині позовних вимог щодо ОСОБА_6 в зв`язку з його смертю.
Того ж дня іншою ухвалою суду до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2021 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_2  разом з сім`єю у квартиру АДРЕСА_1 . Встановлено порядок користування вказаною квартирою: виділено ОСОБА_2 разом з сім`єю в користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м, залишено у спільному користуванні співвласників квартири коридор площею 10,1 кв.м, кухню площею 9,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м та балкон площею 5,9 кв.м. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 352,40 грн витрат по оплаті судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_2 належить 1/3 частка спірної квартири, проте ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 чинять перешкоди у користуванні такою, що підтверджується матеріалами справи, а тому наявні підстави для її вселення разом з сім`єю у квартиру. Враховуючи, що сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо порядку користування квартирою, суд вважав необхідним надати у користування позивачці разом з сім`єю житлову кімнату площею 11,00 кв.м, що відповідає розміру її частки у праві власності на це нерухоме майно, а допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні співвласників. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 суд виходив з того, що він не є співвласником спірної квартири.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_3 ОСОБА_4 , про вселення та визначення порядку користування квартирою скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що жодні перешкоди позивачці у користуванні квартирою ні нею, ні іншими відповідачами не чиняться. Більше того, вони неодноразово звертались до неї щодо вирішення питання про спільне проживання, користування квартирою та участь у покращенні (ремонті) квартири. А отже задоволення позовних вимог про вселення ОСОБА_2 без достатніх доказів наявності перешкод є передчасним. Окрім того, вселяючи її разом із сім`єю, судом не враховано, що вселення членів сім`ї можливе лише за письмовою згодою інших власників квартири. Такої згоди вони не надавали у зв`язку з неприязними стосунками з чоловіком позивачки. Крім того, в рішенні суду не зазначено хто саме із членів її сім`ї має право на вселення.
Також вказує, що встановлений судом порядок користування квартирою порушує її права та права дочки ОСОБА_7 . Виділяючи позивачці в користування кімнату площею 11,0 кв.м не враховано, що саме вона, апелянт, проживає в цій кімнаті, яка сполучається з коридором відкритою аркою. Зважаючи на стан здоров`я саме цю кімнату вона потребує. Окрім того, залишаючи у спільному користуванні балкон площею 5,9 кв.м суд не прийняв до уваги можливість виходу на нього з житлової кімнати площею 17,2 кв.м, на яку позивачка не набуває права користування.
У запереченні (відзиві) на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. 
Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Вересова Н.С. доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів .
Представник ОСОБА_2 – адвокат Лукінів М.П. доводів апеляційної скарги не визнав покликаючись на обґрунтованість висновків суду.
ОСОБА_7 ,  ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в їх відсутності не встановлено.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення місцевого суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а тому переглядається апеляційним судом лише в цій частині.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.5). Співвласниками інших частин вказаної квартири є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (а.с.92, 130, 182).
У січні 2017 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв ОСОБА_8 , зверталась до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з вимогою про звільнення 1/3 частини вказаної квартири для вселення та використання нею, а також передачу ключів від вхідних дверей для виготовлення дублікатів (а.с.9). 
В подальшому позивачка подала заяву до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу перешкоджання їй в користуванні спірною квартирою. Листом №Б-56/108/46/04-2017 від 22 травня 2017 року Івано-Франківський ВП ГУНП в Івано-Франківській області їй роз`яснено право на звернення за судовим захистом, оскільки порушені у зверненні питання не належать до компетенції Національної поліції (а.с.8,11).
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У силу частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Таким чином, установивши, що ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та разом з тим не має можливості користуватися своїм майном, оскільки їй чиняться перешкоди у реалізації цих прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для її вселення в квартиру. 
Доводи апеляційної скарги про те, що жодні перешкоди позивачці у користуванні квартирою не чиняться спростовуються матеріалами справи.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду щодо вселення позивачки в квартиру разом з членами сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.
Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка, посилаючись на належність їй права власності на 1/3 частину квартири та чинення перешкод у користуванні нею, просила вселити тільки її у квартиру АДРЕСА_1 .
Місцевий суд в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу вселив у спірну квартиру ОСОБА_2 разом із сім`єю, не зазначивши при цьому будь-яких конкретних осіб, хоча такої вимоги позивачка не заявляла, як і не заявляли будь-які інші члени її сім`ї.
Щодо визначення порядку користування спірною квартирою.
За правилами частин першої – другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до частин першої – третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15.
Звертаючись до суду ОСОБА_2 просила встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши у її користування житлову кімнату площею 11,2 кв.м, в загальному користуванні співвласників залишити коридор 10,1 кв.м, кухню площею 9,7 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м та балкон, площею 5,9 кв.м. При цьому визначаючи площу приміщень виходила з матеріалів експлікації з інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_2 . 
Разом з тим, з долученого в засіданні апеляційного суду технічного паспорта на квартиру, виготовленого 14 листопада 2019 року на замовлення ОСОБА_1 , така складається з трьох кімнат житловою площею 35,8 кв.м, в тому числі: перша кімната – 17,2 кв.м, друга кімната – 11,0 кв.м, третя кімната – 7,6 кв.м, кухня – 9,7 кв.м, ванна кімната – 2,7 кв.м, вбиральня – 1,4 кв.м, коридор – 10,0 кв.м, лоджії – 5,3 кв.м (доступ до якої можливий з кімнати площею 17,2 кв.м та кухні), а також лоджії площею 3,6 кв.м (доступ до якої можливий лише з кімнати площею 11,0 кв.м). Вказаний технічний паспорт стороною позивачки не оспорювався.
       Враховуючи, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, частка ОСОБА_2  у праві власності на квартиру становить 1/3 квартири, що відповідно дорівнює 11,9 кв.м житлової площі, з метою ефективного способу захисту порушених прав колегія суддів вважає, що в користування позивачки необхідно виділити житлову кімнату площею 11,00 кв.м та лоджію площею 3,6 кв.м. У спільному користуванні співвласників квартири залишити: коридор площею 10,0 кв.м, кухню площею 9,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м., лоджію площею 5,3 кв.м. 
Вказаний порядок користування не призведе до погіршення прав відповідачів виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні. А неможливість користування ними лоджією, яка прилягає до житлової кімнати площею 11,0 кв.м буде забезпечувати роздільний (відособлений) режим користування позивачкою виділеною жилою кімнатою. При цьому колегія суддів враховує, що лоджія виконує допоміжну функцію і не є обов`язковим елементом житлового приміщення.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Всупереч цих вимог закону суд першої інстанції також виділив в користування зазначені вище приміщення позивачці разом з сім`єю (без зазначення конкретних осіб), члени якої не зверталися до суду, і у разі порушення їхніх прав не позбавлені такої можливості. 
Доводи ОСОБА_1 про те, що вона фактично користується кімнатою площею 11,0 кв.м і така є не ізольованою (сполучається з коридором відкритою аркою), а тому не може бути виділена ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки порядок користування спільним майном визначається виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні. Окрім того, в даній справі не вирішується питання щодо поділу квартири в натурі, такого позову сторонами не пред`явлено.
       Неспроможними є і посилання апелянтки щодо порушення прав ОСОБА_7 у зв`язку із залишенням у спільному користуванні лоджії площею 5,3 кв.м. У засіданні апеляційного суду з`ясовано, і це підтверджується технічним паспортом, що вихід на лоджію є також і з кухні, яка залишена у спільному користуванні співвласників квартири.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
       Зважаючи на вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду в частині задоволення позову необхідно змінити. 
За положеннями частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.
З матеріалів справи вбачається, що за подання позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн (а.с.1). ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 05 серпня 2009 року (а.с.118, 216).
За таких обставин, враховуючи результат апеляційного розгляду з ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню по 234,93 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Також позивачці необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 234,93 грн.
Керуючись статтями 374, 376, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 лютого 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про вселення та визначення порядку користування квартирою змінити.
       Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
       Встановити порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,00 кв.м. та лоджію площею 3,6 кв.м.
       У спільному користуванні співвласників квартири залишити: коридор площею 10,0 кв.м, кухню площею 9,7 кв.м, ванну кімнату площею 2,7 кв.м, вбиральню площею 1,4 кв.м., лоджію площею 5,3 кв.м. 
       Стягнути з  ОСОБА_7 , (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), та ОСОБА_4 , (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) з кожної по 234,93 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Компенсувати ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 234,93 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2021 року