ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

09 червня 2021 року      
м. Харків

Справа № 623/1703/17      
Провадження № 22-ц/818/733/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , про визнання не чинними змін внесених до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, скасування державної реєстрації земельних ділянок сформованих за рахунок поділу, та поновлення в Державному земельному кадастрі відомостей реєстрацію поділені земельні ділянки, визнання поновленим на той самий строк та на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки та визнання укладеною додаткової угоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_16 , Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 липня 2018 року, ухвалене суддею Винниченко П.П., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , про визнання не чинними змін внесених до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, скасування державної реєстрації земельних ділянок сформованих за рахунок поділу, та поновлення в Державному земельному кадастрі відомостей реєстрацію поділені земельні ділянки, визнання поновленим на той самий строк та на тих самих умовах договору оренди земельної ділянки та визнання укладеною додаткової угоди.

В обгрунтування позову зазначає, що 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області та ним був укладений договір оренди земельної ділянки за умовами якого він прийняв у тимчасове користування на умовах оренди терміном на 10 років земельну ділянку, яка знаходиться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, площею 94,0 га із земель запасу, у тому числі: ріллі – 94,0 га: 26,6 га – контур НОМЕР_1 , кадастровий номер 6322883000:04:000:0318, та 67,4 га – контур НОМЕР_2 , кадастровий номер 6322883000:04:000:0319.
20 червня 2001 року зазначений договір був зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за №6.
07 лютого 2011 року, тобто більш як за 4 місяці до закінчення терміну дії договору оренди, він звернувся до голови Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (далі – Ізюмська РДА) з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі, додавши проект додаткової угоди про поновлення договору оренди з такими ж умовами, які були визначені основним договором.
02 березня 2011 року за результатами розгляду його листа-повідомлення Ізюмською РДА було видано розпорядження №71, яким вирішено надати йому дозвіл на поновлення договору оренди землі, на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки загальною площею 94,0 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Однак наданий ним проект додаткової угоди про поновлення договору оренди Ізюмською РДА йому повернуто не було. Неповернення йому підписаного примірника додаткової угоди відповідальні працівники Ізюмської РДА, з яким він контактував з цього приводу, пояснювали тим, що у зв`язку із зміною відповідних законодавчих приписів, підписання додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки можливо тільки після виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що є предметом оренди.
В подальшому, 21 травня 2013 року Ізюмською РДА було видано розпорядження №207 «Про плату за користування земельними ділянками до укладення договору оренди на території Ізюмського району». Цим розпорядженням було встановлено, що у разі використання земельної ділянки без документів, які посвідчують право на неї, з моменту прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації і до часу видачі документа на право землекористування або власності, користувач земельної ділянки сплачує до Ізюмського районного бюджету втрати від ненадходження коштів за користування земельною ділянкою у розмірах, визначених відповідним договором між таким користувачем та Ізюмською РДА відповідно до нормативної грошової оцінки земельних ділянок в Ізюмському районі.
В порядку виконання вищевказаного розпорядження від 21 травня 2013 року він уклав із Ізюмською РДА договір № 6-21 від 01 серпня 2013 року, яким на нього, як на землекористувача було покладено зобов`язання щодо здійснення оплати до бюджету в установленому розмірі за фактичне землекористування до дати видачі йому правовстановлюючих документів на вищевказану ділянку.
02 грудня 2014 року між ним і Ізюмською РДА було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 19 червня 2001 року на предмет зміни розміру, порядку та способу внесення орендної плати.
Вважав, що укладання цієї додаткової угоди підтверджує визнання сторонами факту продовження дії договору оренди вже після закінчення терміну, на який цей договір було укладено. Вказував, що він добросовісно виконував свої зобов`язання, здійснюючи оплату до бюджету за користування земельною ділянкою. Доказом цього є довідка Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області № 0230/225 від 27 квітня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 94,0 га та сплачує орендну плату в розмірі 11 835,75 грн в місяць. Заборгованості по сплаті орендної плати станом на 01 квітня 2017 року не має.
Крім того, згідно актів районної робочої групи з питань раціонального та ефективного використання земель, запобігання порушенням земельного законодавства та роз`яснювальної роботи щодо земельної реформи від 01 квітня 2015 року, від 15 вересня 2015 року, від 01 квітня 2016 року, від 01 липня 2016 року, 01 липня 2017 року вбачається, що у нього відсутня заборгованість за користування земельною ділянкою площею 94,0 га.
05 грудня 2014 року Ізюмською РДА було видано розпорядження № 585 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 02 березня 2011 року № 71», яким пункт 1 зазначеного розпорядження було викладено в наступній редакції: «Надати гр. ОСОБА_1 дозвіл на поновлення договору оренди землі, зареєстрованого 19 червня 2001 року за №6 та на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 94,0 га ріллі за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (контур № НОМЕР_1 , площею 26,6 га та контур № НОМЕР_2 площею 67,4 га), розташованих за межами населених пунктів на територіях Заводської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».
Вказував, що це розпорядження, видане більш як через три роки після закінчення терміну, на який було укладено договір оренди, також підтверджує, що факт поновлення договору оренди від 19 червня 2001 року не викликав ніякого сумніву у орендодавця.
У 2015 році на підставі вищенаведених розпоряджень Ізюмської РДА № 71 від 02 березня 2011 року та № 585 від 05 грудня 2014 року було закінчено розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для нього.
В той же час відбулися зміни в законодавстві, в тому числі і щодо врегулювання питань оренди землі. Розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених ЗК України, на території Харківської області було віднесено до повноважень ГУ Держгеокадастру у Харківської області, яке виконує їх з липня 2015 року і продовжує виконувати по цей час.
14 березня 2016 року було завершено виготовлення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що передаються йому в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (КВЦПЗ-01.01) на території Заводської сільської ради (за межами населених пунктів) Ізюмського району Харківської області, яка була затверджена рішенням VIII сесії Ізюмської районної ради VII скликання від 03 серпня 2016 року.
28 серпня 2016 року, після закінчення виготовлення та затвердження на сесії райради технічної документації на земельну ділянку, він звернувся до ГУ Держгеокадастру у Харківській області, як до сторони в договорі оренди, правонаступника Ізюмської РДА, з проханням підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.
Однак отримав лист від 28 вересня 2016 року про відмову у поновлені відповідного договору оренди землі з посиланням на те, що згідно статті 33 Закону України «Про оренду землі» орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. А так як договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року закінчився 20 червня 2011 року, то він не підлягає поновленню.
В подальшому він неодноразово направляв на адресу відповідача повторні звернення, в яких викладав суть правовідносин, повідомляючи про перелічені вище події та рішення Ізюмської РДА, що свідчили про відсутність з боку орендодавця заперечень проти продовження на новий строк договору оренди, у відповідь отримав однотипні обґрунтування відмови від підписання додаткової угоди про поновлення договору оренди, яке в цілому аналогічне тому, що міститься у першому листі відповідача від 28 вересня 2016 року.
Крім того, у цих листах відповідач зазначав, що відповідно до пункту 3 розпорядження Ізюмської РДА № 71 від 02 березня 2011 року договір про оренду землі підлягав поновленню не пізніше одного місяця після закінчення строку його дії, але ОСОБА_1 не виконав цей пункт розпорядження, не уклав додаткову угоду, а отже договір не підлягає поновленню.
Розцінюючи таку відмову неправомірною, він просив задовольнити позовні вимоги, вважаючи, що правовою підставою поновлення договору оренди землі є положення статті 33 Закону України «Про оренду землі».
Оскільки, відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін, а дії сторін свідчать саме про таке, то у нього наявне переважне право на поновлення договору оренди землі.
Крім того, вказував, що частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено і іншу підставу поновлення договору оренди землі, а саме: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Саме з таких підстав він звернувся з позовом до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, який 08 серпня 2017 року за його заявою прийняв ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ГУ Держгеокадастру у Харківській області вчиняти дії з приводу розпорядження будь-яким чином земельними ділянками, які є предметом договору оренди.
Однак відповідач, незважаючи на наявність зазначеної ухвали про забезпечення позову, здійснив державну реєстрацію 15 земельних ділянок за рахунок спірної земельної ділянки площею 26,6 га – контур 31, якій було присвоєно кадастровий № 322883000:04:000:0318, передавши таким чином по 2 га у власність громадянам. Також в подальшому, незважаючи на заборону, знову неправомірно за рахунок спірної земельної ділянки площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , якій було присвоєно кадастровий № 6322883000:04:000:0319, відповідач сформував 29 інших земельних ділянок по 2 га, які передав у власність фізичним особам.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на приписи частини десятої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», які визначають, що поділ земельної ділянки є однією із підстав для скасування її державної реєстрації, а також на частину шосту статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», вказуючи, що скасування державної реєстрації земельної ділянки тягне за собою скасування її кадастрового номера.

З урахуванням останніх уточнень просив суд:
визнати нечинними зміни, внесені до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, що знаходяться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, а саме: земельної ділянки площею 26,6 га – контур НОМЕР_1 , кадастровий № 6322883000:04:000:0318, та формування за її рахунок, нових земельних ділянок, а саме:
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0567 площею 2,36 га з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільгоспвиробництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0562 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0554 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0555 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0556 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0563 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0559 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0558 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0553 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0566 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0565 площею 0,12 га з цільовим призначенням: 01.05 для індивідуального садівництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0564 площею 0,12 га з цільовим призначенням: 01.05 для індивідуального садівництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0557 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0561 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0560 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
визнати нечинними зміни, внесені до Державного земельного кадастру про поділ земельної ділянки, що знаходиться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , кадастровий № 6322883000:04:000:0319, та формування за її рахунок, нових земельних ділянок, а саме:
- кадастровий № 6322883000:04:000:0592 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0580 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0570 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0596 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0583 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0594 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0593 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0578 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0574 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0590 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0595 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0596 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0576 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0577 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0589 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0591 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0571 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0585 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0575 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0588 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0573 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0572 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0587 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0570 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0584 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0568 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0569 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0581 площею 19,618 га з цільовим призначенням 01.01;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0582 площею 0,8058 га з цільовим призначенням 01.01;
скасувати державну реєстрацію земельних ділянок, сформованих за рахунок двох земельних ділянок на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, а саме: земельної ділянки площею 26,6 га – контур НОМЕР_1 , яка до скасування реєстрації мала кадастровий № 6322883000:04:000:0318 та земельної ділянки площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , яка до скасування реєстрації мала кадастровий № 6322883000:04:000:0319 та поновити в Державному земельному кадастрі відомості про реєстрацію цих земельних ділянок;
визнати поновленим на той самий строк та на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області як орендодавцем та позивачем ОСОБА_1 як орендарем, який зареєстровано 20 червня 2001 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за № 6, за яким орендарем прийнято в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 10 років земельну ділянку, яка знаходиться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, площею 94,0 га, із земель запасу, у тому числі ріллі – 94,0 га: 26,6 га – контур НОМЕР_1 ; 67,4 га – контур 30;
визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 щодо поновлення договору оренди землі від 19 червня 2001 року, який зареєстровано 20 червня 2001 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за № 6 строком на 10 років, та внесення змін до нього, наступного змісту: викласти абзац 4 розділу І «Предмет договору» в такій редакції: «Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 6322883000:04:000:0318 площею 26,6000 га станом на 03 серпня 2016 року складає 893 670,53 грн, земельної ділянки кадастровий номер 6322883000:01:000:0319 площею 67,4000 га станом на 03 серпня 2016 року складає 2 263 450,50 грн згідно рішення Ізюмської районної ради Харківської області «Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що передаються в оренду громадянину ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Заводської сільської ради (за межами населених пунктів) Ізюмського району Харківської області № 152-VІІ»: У пункт 2.2 розділу II «Умови договору» ввести наступні зміни: «Термін дії договору продовжити на 10 років, з дня підписання додаткової угоди». Пункт 2.3 розділу II «Умови договору» викласти в такій редакції: «За користування земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю орендну плату у грошовій формі у розмірі 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 252 569,68 грн на рік». Ця додаткова угода є невід`ємного частиною договору оренди землі від 19 червня 2001 року б/н, який зареєстровано 20 червня 2001 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за № 6.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_37 задоволено.
Визнано нечинними зміни, внесені до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, що знаходяться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, а саме: земельної ділянки площею 26,6 га – контур НОМЕР_1 , кадастровий № 6322883000:04:000:0318, та формування за її рахунок, нових земельних ділянок, а саме:
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0567 площею 2,36 га з цільовим призначенням: 01.01 для ведення товарного сільгоспвиробництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0562 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0554 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0555 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0556 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0563 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0559 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0558 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0553 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0566 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0565 площею 0,12 га з цільовим призначенням: 01.05 для індивідуального садівництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0564 площею 0,12 га з цільовим призначенням: 01.05 для індивідуального садівництва;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0557 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0561 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства;
- земельної ділянки кадастровий № 6322883000:04:000:0560 площею 2 га з цільовим призначенням: 01.03 для ведення особистого селянського господарства.
Визнано нечинними зміни, внесені до Державного земельного кадастру про поділ земельної ділянки, що знаходиться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , кадастровий № 6322883000:04:000:0319, та формування за її рахунок, нових земельних ділянок, а саме:
- кадастровий № 6322883000:04:000:0592 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0580 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0570 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0596 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0583 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0594 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0593 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0578 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0574 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0590 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0595 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0596 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0576 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0577 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0589 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0591 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0571 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0585 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0575 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0588 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0573 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0572 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0587 площею 2,00 га з цільовим призначенням 01.03;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0570 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0584 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0568 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0569 площею 0,12 га з цільовим призначенням 01.05;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0581 площею 19,618 га з цільовим призначенням 01.01;
- кадастровий № 6322883000:04:000:0582 площею 0,8058 га з цільовим призначенням 01.01.
Скасовано державну реєстрацію земельних ділянок, сформованих за рахунок двох земельних ділянок на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, а саме: земельної ділянки площею 26,6 га – контур НОМЕР_1 , яка до скасування реєстрації мала кадастровий № 6322883000:04:000:0318 та земельної ділянки площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , яка до скасування реєстрації мала кадастровий № 6322883000:04:000:0319 та поновлено в Державному земельному кадастрі відомості про реєстрацію цих земельних ділянок.
Визнано поновленим на той самий строк та на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області як орендодавцем та позивачем ОСОБА_1 як орендарем, який зареєстровано 20 червня 2001 році у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за № 6, за яким орендарем прийнято в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 10 років земельну ділянку, яка знаходиться на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, площею 94,0 га, із земель запасу, у тому числі ріллі – 94,0 га: 26,6 га – контур НОМЕР_1 ; 67,4 га – контур 30.
Визнано укладеною додаткову угоду до договору оренди між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 щодо поновлення договору оренди землі від 19 червня 2001 року, який зареєстровано 20 червня 2001 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів за № 6 строком на 10 років, та внесення змін до нього.

Додатковим рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_16 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_16 вказує, що станом на 07 лютого 2011 року стаття 33 Закону України «Про оренду землі» не передбачала подання додаткової угоди до договору. Тому на думку скаржника, така додаткова угода подана ніби-то 2011 року та той лист складені «заднім числом» виключно з метою подальшого звернення до суду після внесення змін до ст.33 Закону України «Прот оренду землі» у 2016 році.
Станом на 2016 рік а ні Ізюмська районна рада, а ні Ізюмська районна держава адміністрація не мали права розпоряджатись землями державної власності сільськогосподарського призначення.
Протягом 2011 - 2017 роки позивач ОСОБА_1 фактично користувався землею без відповідної правовової підстави та без державної реєстрації своїх прав.
Крім того, а ні Ізюмська районна рада, а ні Ізюмська районна держава адміністрація не залучені до участі у справі.

В апеляційній скарзі ГУ Держгеокадастру у Харківській області просило рішення суду першої інстанції скасувати, як незаконне та необґрунтоване, і ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області посилається на те, що відповідно до пункту 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, скасування Державним кадастровим реєстратором державної реєстрації земельної ділянки відбувається лише в двох випадках:
- поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання;
- коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі даних про те, що протягом одного року Державному кадастровому реєстраторові органом державної реєстрації прав не надано відповідної інформації в порядку інформаційного обміну.
Зазначений перелік підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором є вичерпним.
Отже, чинним законодавством не передбачено можливості скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та скасування кадастрового номеру рішенням суду.
Таким чином, посилання в позовній заяві (уточненій) на частину 10 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» є безпідставним, оскільки вказана норма стосується скасування державної реєстрації земельної ділянки стосовно якої здійснюється поділ на інші земельні ділянки.
Крім того, у відповідності до резолютивної частини оскаржуваного рішення судом визнано поновленим на той самий строк та на тих самих умовах договір оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області як орендодавцем та позивачем ОСОБА_1  як орендарем, при цьому додаткову угоду до договору оренди безпідставно визнано укладеною саме між ГУ ДГК у Харківській області і ОСОБА_1 .
Оскільки за законом повноваженнями щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на даний час наділено саме ГУ ДГК у Харківській області, а не районні державні адміністрації, то задоволення позовної вимоги в такій редакції не відповідає вимогам чинного законодавства.

Інші учасники апеляційні скарги не подавали.

В поданих апеляційному суду відзивах представник позивача ОСОБА_1 адвокат Костів Т.З. просив апеляційній скарги ОСОБА_16 і представника ГУ ДГК у Харківській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на доводи, викладені ним в позовних заявах, а також на висновки суду касаційної інстанції у інших справах, вважаючи їх такими, що стосуються застосування норм матеріального права у даній справі.

Представник ГУ ДГК у Харківській області Капинос А.Д. подала відзив на апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_38 та письмові пояснення, в яких просила апеляційні скарги задовольнити, рішення суду скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Вказувала на помилковість доводів позивача та його представника про вибіркове застосування норм матеріального права без урахування їх дії у часі та на безпідставність посилань на постанови суду касаційної інстанції у інших справах, які в дійсності не стосуються даної справи у зв`язку з відмінністю від неї як за складом учасників та і спірних правовідносин.

В поданій апеляційному суду заяві громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_3 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , залучені судом першої інстанції до справи за клопотанням представник відповідача у якості третіх осіб, апеляційні скарги ОСОБА_16 та ГУ ДГК у Харківській області визнали повністю і просили їх задовольнити.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 липня 2018 року і додаткове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 757,40 грн у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ГУ Держгеокадастру у Харківській області судовий збір у розмірі 5 091,60 грн у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_16 судовий збір у розмірі 5 091,60 грн у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року скасовано і справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив, що апеляційним судом не перевірено фактичні обставини у справі щодо подання позивачем проекту додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, як того вимагала частина третя статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 12 березня 2011 року, враховуючи що у згадуваній заяві зазначається про долучення копії договору оренди від 19 червня 2001 року.
Крім того, встановлення обставин щодо того, хто був належним землекористувачем спірної земельної ділянки: фізична особа ОСОБА_1 чи фермерське господарство «КІМ», від імені якого подана заява від 07 лютого 2011 року, має важливе значення для визначення юрисдикції цього спору.
Також, відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції не дав відповіді на доводи позивача стосовно того, що укладення 02 грудня 2014 року додаткової угоди до договору оренди землі від 20 червня 2001 року є проявом визнання сторонами факту продовження дії договору оренди вже після терміну, до якого цей договір було укладено.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що право позивача ОСОБА_1 на оренду земельної ділянки загальною площею 94,0га ріллі, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (контур № НОМЕР_1 , площею 26,6 га та контур № НОМЕР_2 площею 67,4га.) розташованих за межами населених пунктів на територіях Заводської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке він набув на підставі договору оренди укладеного строком на 10 років із Ізюмською районною радою Харківської області 19 червня 2001 року та зареєстрованого у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів 20 червня 2001 року за №6 є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором оренди, з підстав визначених ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі».
Що стосується, внесення відповідачем змін до Державного земельного кадастру щодо поділу земельних ділянок, які є предметом договору оренди від 19 червня 2001 р., та формування за їх рахунок нових земельних ділянок, то суд вважає такі дії протиправними, оскільки останні були вчинені всупереч прямій забороні, покладеній на відповідача ухвалою про забезпечення позову від 08 серпня 2017 рок, а також вчинені відповідачем на виконання власних наказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі за умовами якого ОСОБА_1 на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області із земель запасу отримав земельну ділянку площею 26,6 га контур НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 67,4 га контур НОМЕР_2 , а всього отримав в оренду з метою сільськогосподарського використання для вирощування сільськогосподарських культур землі площею 94 га строком на 10 років (т. 1 а. с. 16–21). Цей договір було зареєстровано 20 червня 2001 року за № 6 у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів.

07 лютого 2011 року, тобто за чотири місяці до закінчення строку дії договору, ОСОБА_1 звернувся до Ізюмської РДА з проханням поновити договір оренди земельної ділянки площею 94 га (26,6 га – контур НОМЕР_1 та 67,4 га – контур НОМЕР_2 ) із земель запасу на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, додавши до заяви копію договору оренди від 19 червня 2001 року (т. 1 а. с. 33).

Розпорядженням Ізюмської РДА № 71 від 02 березня 2011 року надано дозвіл на поновлення договору оренди землі, зареєстрованого 19 червня 2001 року за №6 та на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки контур 31 площею 26,6 га та контур 30 площею 67,4га на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області (т.1 а.с.34).

Пунктами 2 і 3 цього розпорядження було передбачено, що технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки необхідно подати до Ізюмської районної ради Харківської області для розгляду, а договір оренди землі від 19 червня 2001 року підлягає поновленню не пізніше одного місяця після закінчення строку його дії у порядку, встановленому чинним законодавством.

В межах передбаченого цим розпорядженням строків технічна документація із землеустрою до Ізюмської районної ради Харківської області позивачем не була подана.

Розпорядженням Ізюмської РДА № 207 від 21 травня 2013 року встановлена плата за фактичне користування позивачем земельними ділянками до укладення договорів оренди землі, а додатковою угодою від 02 грудня 2014 року, укладеною ОСОБА_1 і Ізюмською РДА внесено зміни до договору оренди землі від 19 червня 2001 року в частині визначення розміру грошової оцінки землі, орендної плати, порядку розрахунків (т.1 а.с.35–36, 39).

Розпорядженням Ізюмської РДА № 585 від 05 грудня 2014 року внесено зміни до пункту 1 розпорядження голови Ізюмської РДА № 71 від 02 березня 2011 року шляхом надання ОСОБА_1 дозволу щодо встановлення меж земельних ділянок (т.1, а.с.46).

Завершивши виготовлення технічної документації із землеустрою, нормативної грошової оцінки землі, ОСОБА_1 у вересні 2016 року звернувся до ГУ Держгеокадастру у Харківській області з проханням підписати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, однак отримав письмову відмову з посиланням на припинення договору оренди у 2011 році (т. 1 а. с. 55).

ОСОБА_1 повторно звертався до ГУ Держгеокадастру у Харківській області з проханнями поновлення договору оренди, проте отримав відмову з посиланням на припинення договору оренди (т. 1 а. с. 56–62).

З приводу юрисдикції даної справи колегія суддів зазначає наступне.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. 

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). 

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2001 року між Ізюмською районною радою Харківської області та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі за умовами якого ОСОБА_1 на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області із земель запасу отримав земельну ділянку площею 26,6 га контур НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 67,4 га контур НОМЕР_2 , а всього отримав в оренду з метою сільськогосподарського використання для вирощування сільськогосподарських культур землі площею 94 га строком на 10 років (т. 1 а. с. 16–21). Цей договір було зареєстровано 20 червня 2001 року за № 6 у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Ізюмському районному відділі земельних ресурсів.

Колегією суддів встановлено, що належним землекористувачем спірних земельних ділянок був саме ОСОБА_1 , а не ФГ «КІМ».

Так, дійсно ОСОБА_1 є засновником ФГ «КІМ», реєстрація якого здійснена 08 січня 2004 року. Між тим, відповідно до п.1.4 Статуту таке фермерське господарство було зареєстровано за місцем знаходження земельної ділянки відповідно до укладеного договору оренди землі, зареєстрованому у Ізюмському районному відділі земельних ресурсів 02 червня 2003 року №1 (т.10, а.с.123).

Із змісту відповіді ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 30 травня 2019 року №27-20-0.23,022-281/122-19 (т.10, а.с.127) вбачається, що відповідно до облікованих даних площа земель, наданих у користування ФГ «КІМ» на території Заводської сільської ради Ізюмського району складає 75,0666га, з них рілля – 75,0666га.

Згідно копії податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) в користуванні ФГ «КІМ» перебуває три земельні ділянки, право оренди за якими набуто ФГ «КІМ» 09 серпня 2005 року (т.10, а.с.128).

Отже, ФГ «КІМ» засновано та здійснювало діяльність на іншій земельній ділянці.

Договір оренди землі від 19 червня 2001 року був укладений ОСОБА_1 , як фізичною особою.

Дійсно, у заяві на ім`я голови Ізюмьскої РДА про поновлення договору оренди земельної ділянки 94га, яка складена від імені фізичної особи ОСОБА_1 поряд з підписом ОСОБА_41 зазначено «Головна ФГ «КІМ».

У додатковій угоді від 02 грудня 2014 року до договору оренди землі 19 червня 2001 ороку, зареєстрованого 20 червня 2001 року №6, (т.І, а.с.39),яка укладена ОСОБА_1 , як фізичною особою поряд з підписом ОСОБА_1 , міститься печатка ФГ «КІМ».

Між тим, зазначені обставини самі по собі не спростовують висновок суду про те, що стороною у правовідносинах щодо оренди спірних земельних ділянок виступає ОСОБА_1 , як фізична особа, а не ФГ «КІМ», яке засновано та здійснювало свою діяльність на інших земельних ділянках.

Доказів того, що спірні земельні ділянки фактично перебували у користуванні ФГ «КІМ» матеріали справи не містять.

За таких обставин, підстав вважати що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства колегія суддів не вбачає.

Що стосується розгляду справи по суті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (статті 1, 2 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 792 ЦК України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

ЗК України визначає основні засади регулювання земельних відносин, зокрема, порядок передачі земельних ділянок в оренду (стаття 124). Проте, саме Законом України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, врегульовано відносини, що виникають між власником земельної ділянки та іншими особами в зв`язку із передачею її у користування та володіння, в тому числі конкретизовано та деталізовано особливості та порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови, основні права та обов`язки його сторін, порядок зміни, припинення та поновлення такого договору.

Згідно ст.33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на час звернення позивача із заявою про поновлення строку дії договору оренди) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.
У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.
У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі – у редакції, чинній станом на час закінчення строку дії договору оренди, тобто станом на 20 червня 2011 року) має назву «Поновлення договору оренди землі» та передбачає, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (частина перша цієї статті).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частина друга статті 33 зазначеного Закону).

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (частина третя статті 33 цього Закону).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті 33 вказаного Закону).

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку (частина восьма статті 33 цього Закону).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частина дев`ята статті 33 вказаного Закону).

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (частина десята статті 33 зазначеного Закону).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що статтею ЗЗ Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення – запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша – п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі»).

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, а за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов – орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі». У такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), предметом позову в якій було визнання поновленим договору оренди землі у запропонованій редакції на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову, зокрема, з огляду на те, що позивач дотримався процедури повідомлення орендодавця про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, надавши проект додаткової угоди за п`ятдесят днів до закінчення строку дії договору, належним чином виконавши свій обов`язок щодо повідомлення орендодавця про намір його поновити. Крім цього, позивач продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору.

22 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справах № 313/350/16-ц (провадження № 14-97цс20), № 159/5756/18 (провадження № 14-99цс20) відступила від висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, а саме стосовно тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі з надсиланням проекту додаткової угоди для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Частиною третьою статті 122 ЗК України передбачено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення водного господарства.

До компетенції обласних державних адміністрацій віднесено передачу на їхній території земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (частина п`ята статті 122 ЗК України).

У відповідності статей 1, 3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Місцеві державні адміністрації діють на засадах відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність, верховенства права, законності, пріоритетності прав людини.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до ст. 122 Земельного кодексу України, у зв`язку із чим з 01 січня 2013 року розпорядження землями сільськогосподарського використання, до яких належать орендовані земельні ділянки, входило до повноважень Держземагенства, тоді як до цього часу було віднесено до компетенції районних державних адміністрацій.

Отже, надаючи дозвіл на поновлення договору оренди та на виготовлення технічної документації розпорядженням №71 від 02 березня 2011 року Ізюмська РДА в межах повноважень погодила поновлення договору оренди від 19 червня 2001 року.

Апелянти звертають увагу на те, що зазначеним розпорядженням було надано місячний строк для поновлення договору оренди. Між тим, матеріали справи підтверджено, що ОСОБА_1 вчинив всі залежні від нього дії, які передбачав закон на час вирішення питання для поновлення строку дії договору оренди.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

У позовній заяві ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що 07 лютого 2011 року, тобто за чотири місяці до закінчення строку дії договору, звернувся до Ізюмської РДА з письмовою заявою, до якої додав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди (т. 1 а. с. 4, т. 4 а. с. 209), однак додаткова угода не була підписана орендодавцем.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Так, із матеріалів справи вбачається, що орендар ОСОБА_1 враховуючи вимоги ст.33 Закону України «Про оренду землі», звернувся 07 лютого 2011 року до орендодавця із заявою про поновлення договору оренди землі від 19 червня 2001 року на той самий строк, що свідчить про дотримання орендарем ОСОБА_1 строків повідомлення орендодавця про намір реалізувати своє переважне право на поновлення вказаного договору оренди на той самий строк, а саме не пізніше ніж за два місяці до закінчення терміну договору.

До вказаного листа позивачем було проект додаткової угоди до договору оренди.

Дані обставини, в т.ч. направлення на адресу орендодавця Ізюмської РДА Харківської області проекту додаткової угоди підтверджується листом Ізюмської РДА Харківської області від 12 травня 2021 року №01-33/664.

Із вказаного листа вбачається, що дійсно Ізюмською РДА Харківської області було винесено розпорядження №71 від 02 березня 2011 року «Про надання дозволу на поновлення договору оренди землі гр. ОСОБА_1 » за результатом розгляду звернення останнього, поданого 07 лютого 2011 року до Ізюмської РДА Харківської області разом з копією договору оренди земельної ділянки від 19 черввня 2001 року, укладеного на 10 років між ОСОБА_1 та Ізюмською РДА Харківської області (контур № НОМЕР_1 площею 26.6га та контур № НОМЕР_2 площею 67,4га), та разом з проектом додаткової угоди до цього договору (про поновлення даного договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором). До листа Ізюмською РДА Харківської області булу долучено копію проекту додатково угоди до договору оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року (т.11, а.с.104-105).

Отже, позивачем підтверджено факт направлення на адресу орендодавця Ізюмської РДА Харківської області листа-повідомленням про поновлення договору оренди землі разом із проектом додаткової угоди в порядку вимог ст.33 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), що також не заперечується самою Ізюмської РДА Харківської області.

Представники відповідачів звертають увагу апеляційного суду на те, що станом на час подання заяви про поновлення строку дії договору оренди законодавство, в редакції, що діяло на той час, не передбачало подання додаткової угоди, тому докази щодо цього надані позивачем вважають сфабрикованими.

Між тим, такі посилання висновків суду не спростовують. Відсутність у Законі вимоги про направлення додаткової угоди на час звернення із заявою про укладення додаткової угоди, саме по собі не виключає того, що ОСОБА_1 міг вчинити такі дії, що також підтверджується листом Ізюмської РДА Харківської області від 12 травня 2021 року №01-33/664.

Також, матеріали справи свідчать та не заперечується відповідачем, що орендар ОСОБА_1 за період оренди належним чином виконував обов`язки за договором оренди.

Дії орендаря ОСОБА_1 свідчать про те, що орендар заявив про реалізацію свого права на поновлення спірного договору оренди земельної ділянки. Після 19 червня 2011 року ОСОБА_1 продовжив користуватись спірними земельними ділянками, що також не заперечувалось учасниками справи.

Згідно зі ст.17 Земельного Кодексу України розпорядження землями державної власності, в тому числі й надання у користування, належить до повноважень місцевих державних адміністрацій та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

Підставами набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками із земель державної власності відповідно до ст. 116 ЗК України є рішення органів виконавчої влади в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або в результаті аукціону.

Однак, органами державної влади, до повноважень яких на той час було віднесено розпорядження землями державної власності не було вирішено питання про поновлення договору оренди, додаткової угоди до нього не підписано, не заявлено заперечень щодо продовження строку дії цього договору, повідомлялось про необхідність надання додаткових документів для вирішення питання пролонгації договору тощо.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт належного виконання орендарем ОСОБА_1 умов (обов`язків) договору оренди землі, дотримання вимог земельного і екологічного законодавства, державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі, використання об`єктів оренди лише для сільськогосподарських потреб.

Крім того, після закінчення строку дії договору, орендар продовжував користуватися об`єктами оренди, продовжував належним чином виконувати умови договорів, сплачувати належним чином орендну плату та мав намір у подальшому ними користуватися, що підтверджується відсутністю в матеріалах даної справи акту про повернення земельних ділянок орендарем орендодавцю після спливу строку договорів оренди землі.

Жодних листів-повідомлень та рішень про відмову у поновленні договорів оренди, від компетентних органів до орендаря не надходило, як і не надходила вимога щодо повернення орендованих земельних ділянок.

Навпаки 01 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та Ізюмською РДА Харківської області було укладено договір №6-21 про відшкодування втрат бюджету Ізюмського району від не надходження коштів за фактичне землекористування, згідно якого землекористувач ОСОБА_1 , який на підставі розпорядження голови РАД від 02 березня 2011 року №71 отримав дозвіл на виготовлення проекту землеутрою щодо відведення земельних ділянок та відповідно акту обстеження сільськогосподарських земель від 03 травня 2013 року фактично користується земельною ділянкою зобов`язується сплатити до бюджету на рахунок зазначений у цьому договорі кошти в сумі 56 860,72грн. за фактичне землекористування за 2013 рік.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що орендар, ОСОБА_1 , дотримався строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, належним чином виконував умови (обов`язки) за договорами, продовжував користуватися орендованими землями й після закінчення строку дії договору, про що свідчить не лише сплата орендної плати орендарем, а й відсутність в матеріалах даної справи Акта приймання-передачі орендованої земельної ділянки, який підтверджував би повернення землі відповідачу. Окрім цього від орендодавця не надходило відмови в поновленні договору на новий строк, чи будь-яких заперечень з приводу цього.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач не дотримався принципу належного урядування, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання поновленим на той самий строк догову оренди земельної ділянки від 19 червня 2001 року та визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди між ГУ Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 щодо поновлення договору оренди землі від 19 червня 2001 року.

Посилання відповідача, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області у Харківській області не є належним відповідачем у справі колегією суддів не приймаються.

Так, згідно з пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління Держземагенства у Харківській області право позивача на поновлення договорів оренди не визнавало, це питання наразі віднесено до компетенції відповідача.

За таких обставин доводи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про те, що ця установа не є належним відповідачем у справі - спростовуються матеріалами справи. 

Що стосується позовних вимог в частині визнання нечинними змін, внесених до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, та скасування державної реєстрації земельних ділянок, сформованих за рахунок двох земельних ділянок на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову – це вжиття комплексу заходів цивільного процесуального характеру, направлених на припинення дій, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. Вжиття цих заходів має гарантувати реалізацію позовних вимог у разі задоволення позову і застосовуються лише до позовів про визнання та про присудження.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року за заявою позивача у справі було вжито заходи забезпечення позову у вигляді накладення заборони відповідачу вчиняти дії з приводу розпорядження землями державної власності - земельними ділянками з кадастровими номерами:, 6322883000:04:000:0318 і 6322883000:04:000:0319, у тому числі надавати будь яким особам дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення цих земельних ділянок, передавати їх у власність чи користування.

Відповідач усвідомлюючи, що ОСОБА_1 пред`являє вимоги щодо спірної земельної ділянки, що така земельна ділянка фактично знаходиться у його користування, щодо неї вжито заходи забезпечення позову, земельна ділянка не витребувана у ОСОБА_1 , він, як землекористувач відведення земельної ділянки, як того вимагає ч.6 ст.118 ЗК України – не погодив, здійснив державну реєстрацію 15 земельних ділянок за рахунок спірної земельної ділянки площею 26,6га – контур НОМЕР_1 , якій було присвоєно кадастровий №322883000:04:000:0318, та за рахунок спірної земельної ділянки площею 67,4 га – контур НОМЕР_2 , якій було присвоєно кадастровий №6322883000:04:000:0319, сформував 29 інших земельних ділянок по 2 га.

З урахування викладених обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для визнання нечинними змін, внесених до Державного земельного кадастру про поділ двох земельних ділянок, та скасування державної реєстрації земельних ділянок, сформованих за рахунок двох земельних ділянок на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Представник ОСОБА_16 повідомив суд апеляційної інстанції про те, що наразі деякі з третіх осіб стали власниками земельних ділянок сформованих із спірних.

Між тим, правильність і законність рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом станом на час ухвалення такого рішення.

Оскільки обставини, на які посилається представник ОСОБА_16 виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, ці доводи не приймаються.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є обґрунтованим.

В суді першої інстанції відповідачі про застосування позовної давності суду не заявляли. Між тим, цей строк не можна вважати таким, що сплинув, оскільки право користування ОСОБА_1 спірними земельними ділянками до вересня 2016 року ніхто не оспорював.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_16 та Головного управління Держгеокадастру у Харківській області – залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 липня 2018 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                       О.В. Маміна

                                                                                                                О.Ю. Тичкова