ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 520/13825/2020	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Бишевської Н.А.,     
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 (суддя суду 1 інстанції Спірідонов М.О.) по справі за позовом ОСОБА_1 до Другого апеляційного адміністративного суду про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Другого апеляційного адміністративного суду, в якому просив:
-визнати протиправними дії Другого апеляційного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 по 11 серпня 2020 року у справі із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно частини 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року.
-стягнути з Другого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 невиплачену суму суддівської винагороди на підставі   статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу у розмірі 600272,74 грн. за період з 18 квітня 2020 по 11 серпня 2020 року.
-допустити до негайного виконання рішення суду в частині нарахування та сплати суддівської винагороди за один місяць.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з 18 квітня 2020 року по 11 серпня 2020 року позивачу суддівську винагороду нараховано та виплачено на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, замість статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення його прав та гарантій.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Другого апеляційного адміністративного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 по 11 серпня 2020 року у справі із застуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320 грн. згідно частини третьої   статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   із змінами та доповненнями, внесеними   Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року. Стягнуто з Другого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 невиплачену суму суддівської винагороди на підставі   статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу у розмірі 600272,74 грн. за період з 18 квітня 2020 по 11 серпня 2020 року. Звернено до негайного виконання рішення в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць.
Державна судова адміністрація України звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, з підстав не надання належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року підсудність за даною справою № 520/13825/2020 визначено за Третім апеляційним адміністративним судом. 
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що Постановою Верховної Ради України від 16 квітня 2009 року №1281-VІ позивач обраний на посаду судді Харківського апеляційного адміністративного суду.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 26 грудня 2018 року №4007/0/15-18 суддю Харківського апеляційного адміністративного суду Катунова Владислава Володимировича переведено на посаду судді Другого апеляційного адміністративного суду.
Відповідачем нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу проводилась таким чином:
- у розмірі посадового окладу судді 50 прожиткових мінімумів доходів громадян;
- доплати за вислугу років - 60 відсотків посадового окладу.
З 18 квітня 2020 року по 11 серпня 2020 року, відповідно до   ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»   позивачу нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної зарплати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Загальна сума обмеження суддівської винагороди на підставі довідки-розрахунку від 30.09.2020 року №03-29/31197/20 Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням суми податків (податок з доходів фізичних осіб та військовий збір) складає 600272 ,74 грн., у тому числі:
за квітень 2020 року - 54323,34 грн. ( 7 робочих днів),
за травень 2020 року - 162970,00 грн. (19 робочих днів),
за червень 2020 року - 162970,00 грн. ( 20 робочих днів),
за липень 2020 року - 162970,00 грн. (23 робочих дня),
за серпень 2020 року - 57039,50 грн. (7 робочих днів).
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно пункту 14 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.
Частиною 1 та 2 статті 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частинами 1 та 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої цієї статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді апеляційного суду становить 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, зокрема і граничний розмір останньої можуть визначатись виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Водночас, 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».
Таким чином, вказаним Законом визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджується із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений     Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. 
З цих підстав не можуть бути прийняті доводи відповідача та скаржника в апеляційній скарзі, що на момент виникнення спірних правовідносин Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» №553-IX від 13.04.2020 був чинним та підлягав застосуванню при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивача.
Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (в редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про Жержавний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.           
Конституційний Суд України неодноразово у своїх Рішеннях наголошував, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у   Конституції України та Бюджетному кодексі України, тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.
Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» є спеціальним законом про судоустрій, яким врегульовано питання виплати суддівської винагороди. Натомість Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» цю сферу не регулює, а відтак не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, пов`язаних з нарахуванням та виплатою суддівської винагороди.
Відтак, обмеження виплати позивачеві, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі     статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) є неправомірним.
Судом також враховується, що правовий висновок щодо неправомірності обмеження виплати, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди (розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів) на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ) викладено у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.
За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Обмежуючи розмір суддівської винагороди, шляхом внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», всупереч вимогам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII та правовим позиціям Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець створив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у даній справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії незалежності суддів, в тому числі позивача по даній справі.
Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що обмеження виплати позивачеві суддівської винагороди, починаючи з 18 квітня 2020 року, розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірним. 
Стосовно зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру суддівської винагороди позивачеві за період з 18.04.2020 до 11.08.2020 без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році (ч.7 ст.148 Закону № 1402-VIII).
Частиною 9 статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Відповідно до статті 149 цього ж Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Додатком №7 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначений розподіл видатків Державного бюджету України на 2020 рік на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, зокрема визначено обсяг річного фонду оплати праці Другого апеляційного адміністративного суду.
Згідно з частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.
Згідно ч.3, ч.4 ст. 148 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів - щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів. Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Відповідач – Другий апеляційний адміністративний суд з огляду на законодавчо встановлений механізм фінансового забезпечення суддів на рівні відповідного суду виконує функції розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня (у системі головного розпорядника).
Виходячи з наведених положень статей 148, 149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких (зокрема Другий апеляційний адміністративний суд) є ДСА України. Відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).
В спірному випадку встановлено, що видатки на утримання Другого апеляційного адміністративного суду (зокрема на суддівську винагороду), визначені Державним бюджетом України на 2020 рік, з квітня 2020 року не були скорочені. 
Таким чином, за фактичних обставин справи вбачається, що відповідачу були виділені кошти для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) у спірному періоді у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», однак останній розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).
Отже, доводи скаржника, що відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету, є безпідставними, оскільки, по-перше, статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» видатки Державного бюджету не визначались. Крім того, відповідно до Додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя (код 0501020) Законом №553-IX були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.
Таким чином, встановлені у справі фактичні обставини свідчать, що відповідач розпорядився виділеними йому відповідно до вимог ст. 135 Закону № 1402-VIII коштами для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу) з урахуванням обмежень, які встановлені     статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). 
Тож суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що відповідач, обмежуючи нарахування та виплату суддівської винагороди позивача у період з 18.04.2020 до 11.08.2020, діяв всупереч вимогам статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким будь-які обмеження при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди у цей період передбачені не були.          
Стосовно доводів скаржника щодо рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, яке      на спірні правовідносини в період з     18.04.2020 до 28.08.2020 не впливає, оскільки ці правовідносини виникли до прийняття цього рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття такого рішення, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020, разом з тим не покладав цього рішення в основу своїх висновків про часткове задоволення позовних вимог. 
На підставі з`ясованих фактичних обставин за результатами дослідження наявних у справі доказів суд першої інстанції правильно встановив, що за період з 18.04.2020 по  11.08.2020 позивачу виплачувалась суддівська винагорода з обмеженням десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
З 28.08.2020 суддівська винагорода нараховується та виплачується позивачу без застосування обмеження, установленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
При цьому  за висновком суду першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції виходячи з наведеного вище мотивування, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі є результатом протиправних дій відповідача. 
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з квітня 2020 по серпень 2020 із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX). 
В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного такого способу захисту права як стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 600   272,74 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
У цьому зв`язку суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).
У спірному випадку позивачем заявлено як вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати суддівську винагороду у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» так і вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає сутті спірним відносинам та який найбільш ефективно відновить порушене право.
У спірному випадку, суд першої інстанції, визнавши право позивача на суддівську винагороду саме у розмірі, який визначено статтею Закону України «Про судоустрій і статус суддів», також встановив, що у спірному періоді позивачу суддівська винагорода не була нарахована відповідачем у визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмірах.
Отже за умови того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділений відповідач, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду  у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що судом першої інстанції не правильно обрано спосіб захисту порушеного права, який не відповідає суті спірних відносин.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо  стягнення з Другого апеляційного адміністративного суду на користь позивача недоплаченої суддівської винагороди за період з квітня 2020 по вересень 2020 у розмірі 600272,74 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, що є підставою для його скасування в цій частині та прийняття, в цій частині заявлених вимог, нової постанови про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції також слід змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в новій редакції.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 в частині задоволених вимог щодо стягнення з Другого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 невиплачену суму суддівської винагороди на підставі   статі 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01 січня 2020 року, надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу у розмірі 600272,74 грн. за період з 18 квітня 2020 по 11 серпня 2020 року – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в такій редакції: 
«Зобов`язати Другий апеляційний адміністративний суд здійснити виплату судді ОСОБА_1 недоотриману суддівську винагороду за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року, розраховану на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій у статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, надбавки за вислугу років 60% від посадового окладу, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, без застосування будь-яких обмежень, передбачених частиною 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13.04.2020 року № 553-IX».
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
       
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська