ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 травня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №583/4044/20 
Номер провадження 22-ц/816/882/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 березня 2021 року в складі судді Яценко Н.Г., ухваленого в м. Охтирка, повний текст якого складено 16 березня 2021 року, 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 ,   мотивуючи позовні вимоги тим, що 12 січня 2011 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до умов якого  ОСОБА_1  отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунокзі сплатою процентів за користування кредитом. 
Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 24 вересня 2020 року утворився борг на загальну суму 29529 грн 42 коп., з яких: 20437 грн 82 коп. заборгованість за тілом кредиту, 9091 грн 60 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст. 625, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк» відмовлено. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішення суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Позивачем також заявлено клопотання про прийняття додаткових доказів, а саме підписаного відповідачем паспорту споживчого кредитування, яке обґрунтовував тим, що при зверненні до суду з позовом банк вважав, що надав всі необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не пропонував надати додаткові докази.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач своїм підписом у заяві підтвердила згоду, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, на думку позивача, узгодження умов кредитного договору щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, розмір штрафів за порушення умов зобов`язання та комісії підтверджується підписаним відповідачем паспортом споживчого кредитування. Вказує на те, що відповідачем не надано доказів на спростування укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами. 
Посилається і на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 1054 ЦК України, відмовив у стягненні отриманих відповідачем кредитних коштів. Також, вказує, що відповідачем було погашено кредитних коштів на загальну суму 5612 грн 42 коп., враховуючи нарахованих процентів, залишилося не повернутого боргу по тілу кредиту 20437 грн 82 коп. 
Відповідачем у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає не повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 січня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 36). 
У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомилася та згодна з його умовами. Умови та Правила надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті Приватбанку: www.privatbank.ua.
До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 35, 11-34).
04 травня 2018 року відповідачу видано кредитну карту № НОМЕР_1 терміном дії 04/22, що підтверджується наданою банком довідкою (а.с. 7). 
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , 04 травня 2018 року встановлено кредитний ліміт в сумі 43500 грн 00 коп. (а.с. 37). 
03 січня 2019 року ОСОБА_1 вернулася до начальника Охтирського ВП ГУНП в Сумській області із заявою, в якій просила провести перевірку за фактом зникнення грошових коштів з кредитної карти ПАТ КБ «ПриватБонк», що мав місце 02 січня 2019 року (а.с. 80). Того ж дня в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за №12019200060000005 за заявою ОСОБА_1 (а.с. 77). 
Відповідно до протоколу допиту потерпілого від 03 січня 2019 року, ОСОБА_1 щодо обставин викрадення кредитних коштів слідчому повідомила, що в її власності перебували карта для виплат та кредитна карта ПАТ КБ «ПриватБанку», які вона постійно зберігала в кишені сумки в картонній коробці разом із Пін-кодами від цих карт. 02 січня 2019 року о 23 год. 29 хв. на її телефонний номер надійшло СМС-повідомлення від «ПриватБанк» про зняття готівки на суму 8000 грн та комісії в сумі 320 грн, а о 23 год. 30 хв. ще одне повідомлення такого ж змісту. Після чого вона виявила відсутність банківських карт та інших документів (а.с. 83-84). 
01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомила про викрадення з її банківських карток грошових коштів, просила не нарахувати на ним проценти до закінчення розслідування даного кримінального провадження (а.с. 69). 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 24 вересня 2020 року становить 29529 грн 42 коп., з яких 20437 грн 82 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 9091 грн 60 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, (а.с. 5-6). 
Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Судом першої інстанції встановлено, що несанкціоноване зняття 02 січня 2019 року коштів на загальну суму 16000 грн з кредитного рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 мало місце у зв`язку незабезпечення нею збереження Пін-коду від кредитної карти, чим у свою дала змогу особі, яка заволоділа її банківською картою злочинним шляхом, здійснити дану платіжну операцію. 
Висновки суду першої інстанції в цій частині не оспорюються сторонами, а тому у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду. 
Таким чином, враховуючи доведеність вчинення відповідачем дій, які сприяли списанню з його кредитного рахунку грошових коштів, тому той факт, що ОСОБА_1 їх не використовувала, не виключає обов`язку повернення списаних кредитних коштів
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі  № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказану правову позицію підтримав.
У частині 4 статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із ним саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Суд першої інстанції визнав безпідставним нарахування відсотків на прострочене тіло кредиту, згідно ст. 625 ЦК України за період з 01 листопада 2019 року по 29 лютого 2020 року, оскільки строк дії карти визначено до квітня 2022 року. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення простроченого тіла кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем розрахунків заборгованості неможливо встановити порядок обрахування заборгованості за простроченим тілом кредиту і чим вона відрізняється від заборгованості за тілом кредиту, яка дорівнює 0 грн. 
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Відповідно до ч.ч 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 січня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Вказане узгоджується з висновками щодо застосування відповідних норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 12 січня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, на що не звернув уваги суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову банку. 
При визначенні розміру заборгованості відповідача за тілом кредиту, колегія суддів бере до уваги те, що відповідно до наданого відповідачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та випискою по рахунку 02 січня 2019 року були здійснені дві операції по переказу грошових коштів на загальну супу 16000 грн та комісія в розмірі 640 грн 00 коп. У подальшому розмір тіла кредиту збільшувалося за рахунок списання процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення умов договору. 
Проте, доказів на підтвердження погодження між сторонами договору нарахування комісії за переказ грошових коштів та її розмір, а також щодо процентів за користування коштами та неустойки матеріали справи не містять, а тому не підлягають стягненню з відповідача. 
Крім того, позивач у доводах апеляційної скарги визнав факт погашення позичальником кредитних коштів на загальну суму 5612 грн 42 коп., а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦК України ці обставини не підлягають доказуванню. 
Таким чином, враховуючи розмір знятих грошових коштів – 16000 грн та суму внесених коштів на погашення кредитної заборгованості – 5612 грн 42 коп., з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 10387 грн 58 коп. 
Банк, пред`являючи вимоги, просив, крім тіла кредиту, стягнути, зокрема, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 відповідно до п. 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, в редакції, що діяла з 01 березня 2019 року.
Проте, як уже зазначалося вказані Умови та правила відповідачем не підписувалися, а тому відсутні правові підстави для їх стягнення. 
Колегія суддів не приймає долучений до апеляційної скарги паспорт споживчого кредитування, виходячи з наступного. 
Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №192/875/17 сформовано наступний правовий висновок.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення статті 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Проте, подаючи нові докази до апеляційного суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не наведено об`єктивних підстав їх неподання у визначений ст. 83 ЦПК України строк до суду першої інстанції. Долучений до апеляційної скарги паспорт споживачого кредитування перебував саме у позивача та міг бути поданим при зверненні до суду з позовом. 
Слід зазначити також, що ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Тобто, відповідач своїм підписом у паспорті споживчого кредиту підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, які діяли в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 04 травня 2018 року, а не на час укладення з відповідачем кредитного договору 12 січня 2011 року, заборгованість за яким просить стягнути позивач. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь банку 10387 грн 58 коп. заборгованості по тілу кредиту. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та вимог апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 739 грн 42 коп. та за подання апеляційної скарги – 1109 грн 13 коп.
Крім того, у відповідності до положень ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з позивача, пропорційно до частки позовних вимог у задоволенні яких було відмолено, на користь відповідача підлягає стягненню 3241 грн 15 коп. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, яка надавалася адвокатом Кудіним О.М. за договором про надання професійної правничої допомоги від 27 листопада 2020 року. 
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту в розмірі 10387 гривень 58 копійок та 739 гривень 42 копійки судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3241 гривню 15 копійок.  
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1109 гривень 13 копійок за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                              О.І. Собина

Судді:                                                                                                  С.С. Ткачук   

                                                                       О.Ю. Кононенко