ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21894/18                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г. В.
суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В. В.
за участю секретаря Масловської К.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння»
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року
у справі №640/21894/18 (розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін)
за позовом Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння»
до відповідача Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині,- 

В С Т А Н О В И Л А :
У грудні 2018 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (надалі - позивач, ПрАТ "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння") з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби(надалі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 17.12.2018 року №0017684205 (надалі по тексту - оскаржуване рішення) в частині, що стосується застосування до позивача штрафу у розмірі 69587,07 грн за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515 за звітний період жовтень-листопад 2017 року та січень-травень і серпень 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при прийнятті оскаржуваного рішення, а саме про накладення на позивача штрафу згідно пункту 120-1.1 статті 120-1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (надалі по тексту - ПК України) щодо перелічених вище податкових накладних, відповідачем помилково не було враховано, що штрафна санкція, визначена вказаною матеріальною нормою ПК України, до спірних правовідносин не застосовується. Податкові накладні від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515 не підлягали наданню покупцю, що відповідало Порядку заповнення податкової накладної, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 року №1307 (надалі - Порядок №1307). Такі податкові накладні були виписані не на покупця, а безпосередньо на позивача.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" - відмовлено. 
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з огляду на неоднозначне формулювання статті 120-1 Податкового кодексу України, яке призвело до масового застосування штрафних санкцій за порушення строків реєстрації податкових накладних, та подальшу зміну законодавства існують обґрунтовані підстави для відступлення від висновку щодо застосування такої норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2018 року по справі №816/1488/17, яким керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення. Крім того вказує на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що внесені зміни в податковий кодекс мали на меті не лише уточнити й розширити перелік випадків, за яких платник податків звільняється від відповідальності, передбаченої пунктом 120-1.1 статті 120-1 ПК України, а й убезпечити платників податків від надмірного тягаря відповідальності, встановленого раніше чинними положеннями п. 1201.2 ст. 120 ПК України, зокрема, у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №810/3720/17.
Представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях у повному обсязі та просив їх задовольнити.
В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Під час розгляду справи представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача, колегією суддів досліджено матеріали справи та відмовлено в заявленому клопотанні, оскільки воно є необґрунтованим.
Відповідачем письмового відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду слід скасувати, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що співробітниками Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби проведено камеральну щодо своєчасності реєстрації податкових накладних та розрахунків коригування Приватного акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" в єдиному реєстрі податкових накладних з дати виписки за жовтень - листопад 2017 року та січень - травень і липень - серпень 2018 року
За результатом камеральної перевірки контролюючим органом 22.11.2018 року складено акт перевірки №3686/28-10-42-05/33152471 (надалі - акт перевірки).
В акті перевірки  контролюючим органом встановлено порушення позивачем пункту 20.10 статті 201 ПК України, а саме реєстрація податкових накладних з порушенням законодавства встановлених термінів на загальну суму ПДВ 492282,73 грн. 
Не погоджуючись з висновками Акту перевірки позивачем подано до контролюючого органу заперечення. Листом №б/н та без дати (зареєстрований позивачем за вх. 239/13-12/18 від 18.12.2018 року) контролюючий орган повідомив позивача, що висновки акту перевірки залишено без змін.
На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом 17 грудня 2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення, яким, за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних, визначених статтею 201 ПК України, та згідно зі статтею 120-1 ПК України, до позивача застосовано штраф у загальному розмірі 70070,37 грн.
Вважаючи податкове повідомлення-рішення протиправним в частині, щодо застосування до позивача штрафу в розмірі 69587,07 грн за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних: від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515, позивач звернувся до суду із позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача не враховують змін нормативного регулювання, які відбулися у зв`язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 року №1797-VIII, а тлумачення норм здійснюється вибірково. Посилання позивача на відповідну практику Європейського суду з прав людини є неприйнятним, оскільки у справах, на які посилається позивач, на відміну від цієї справи, було встановлено порушення норм Конвенції внаслідок протиправних дій органів державної влади. Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, що позивачем складено наступні податкові накладні: від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515, в них зазначено: «ЗВЕДЕНА ПОДАТКОВА НАКЛАДНА» та «НЕ ПІДЛЯГАЄ НАДАННЮ ОТРИМУВАЧУ (ПОКУПЦЮ)».
Згідно з вимогами пункту 201.1 статті 201 ПК України (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
За змістом окремих абзаців пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:
- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;
- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.
У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.
Відповідно до пункту 120-1.1 статті 120-1 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) визначено, що порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі, визначеному цією статтею.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач звертав увагу, що контролюючим органом застосовано штраф за нормою цієї статті за податковими накладними, які не видаються покупцю, оскільки такі не є платниками податку на додану вартість.
Оцінюючи наведені доводи позивача суд першої інстанції, помилково виходили з того, що спірні податкові накладні/розрахунки коригування складені на постачання товарів/послуг для операцій, що оподатковуються податком на додану вартість при цьому посилаючись на норми Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 2015 року №1307 (надалі - Порядок №1307) в частині заповнення коду пільги з податку на додану вартість.
Так, зазначеним Порядком затверджено форму податкової накладної та порядок заповнення податкової накладної. Досліджуючи зміст та реквізити спірних податкових накладних/розрахунків коригування суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно з пунктом 8 Порядку №1307 при складанні податкових накладних у верхній лівій частині таких накладних у графі «Не підлягає наданню отримувачу (покупцю) з причини» робиться помітка «X» та зазначається тип причини, зокрема, « 02 - Складена на постачання неплатнику податку». У пункті 12 цього ж Порядку №1307 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі постачання товарів/послуг отримувачу (покупцю), який не зареєстрований як платник податку, та у разі складання податкової накладної за щоденним підсумком операцій у графі «Отримувач (покупець)» зазначається «Неплатник», а у рядку «Індивідуальний податковий номер отримувача (покупця)» проставляється умовний ІПН « 100000000000».
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не стверджував, як і не містить таких посилань й акт перевірки, щодо порушень заповнення або невідповідності форми та змісту перелічених у акті перевірки податкових накладних від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515.
Разом з тим, вирішуючи спір у цій справі насамперед слід врахувати, що Законом України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (Закон №466-ІХ), який набрав чинності 23 травня 2020 року, змінено статтю 120-1 ПК України та викладено пункт 120-1.1 вказаної статті у такій редакції: «Порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції з постачання товарів/послуг, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість; податкової накладної/розрахунку коригування, складеної на операції, що оподатковуються за нульовою ставкою; податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами «а» - «г» цього пункту, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної; податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201  цього  Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 і 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу…».
Крім того, Законом №466-ІХ доповнено підрозділ 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України пунктом 73.
Так, відповідно до змісту пункту 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення», в редакції Закону №466-ІХ, штрафи за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість, операціями, що оподатковуються податком на додану вартість за нульовою ставкою, операціями, що не передбачають надання податкової накладної отримувачу (покупцю), а також податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами «а» - «г» пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2019 року, грошові зобов`язання за якими неузгоджені (відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено) станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», застосовуються в розмірі 2 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1020 гривень.
Штрафи, застосовані через відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних за операціями, що звільняються від оподаткування податком на додану вартість, операціями, що оподатковуються податком на додану вартість за нульовою ставкою, операціями, що не передбачають надання податкової накладної отримувачу (покупцю), а також податкової накладної, складеної відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу у разі здійснення операцій, визначених підпунктами «а» - «г» пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до статті 199 цього Кодексу, та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної, податкової накладної, складеної відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2019 року, грошові зобов`язання за якими неузгоджені (відповідні податкові повідомлення-рішення знаходяться в процедурі адміністративного або судового оскарження та грошові зобов`язання за ними не сплачено) станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», застосовуються в розмірі 5 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 3400 гривень.
Пізніше, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо функціонування електронного кабінету та спрощення роботи фізичних осіб - підприємців» від 14 липня 2020 року №786-IX (надалі також - Закон №786-IX; який набрав чинності 8 серпня 2020 року) у підрозділі 2 у пункті 73 ПК України в абзацах першому і другому після слів та цифр «відповідно до абзацу одинадцятого пункту 201.4 статті 201 цього Кодексу» доповнено словами «та розрахунку коригування, складеного до такої податкової накладної», а слова і цифри «до 31 грудня 2019 року» замінено словами «до дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», строк сплати грошових зобов`язань за якими не настав або»; в абзаці першому цифри і слова « 2 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1020 гривень» замінено цифрами і словами « 1 відсотка обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 510 гривень»; в абзаці другому цифри і слова « 5 відсотків обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 3400 гривень» замінено цифрами і словами « 2,5 відсотка обсягу постачання (без податку на додану вартість), але не більше 1700 гривень».
Виходячи зі змістовного та синтаксичного аналізу побудови наведених вище норм права, слідує правовий висновок, що таким чином законодавець мав на меті не лише уточнити й розширити перелік випадків, за яких платник податків звільняється від відповідальності, передбаченої пунктом 120-1.1 статті 120-1 ПК України, а й убезпечити платників податків від надмірного тягаря відповідальності, встановленого раніше чинними положеннями пункту 1201.2 статті 120 ПК України, у випадках та за відповідності умовам, наведеним у пункті 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.
Тобто законодавець передбачив ретроспективну дію положень пункту 73, підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України в частині порядку застосування штрафів за порушення платниками податку на додану вартість порядку реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, за операціями, визначеними таким пунктом, яка проявляється в тому, що такі положення поширюють свою дію на всі штрафні санкції, нараховані платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом №466-ІХ, у разі, якщо відповідні податкові повідомлення-рішення перебувають у процедурі адміністративного або судового оскарження (без обмеження інстанційності судового розгляду) та грошові зобов`язання за ними не сплачено станом на дату набрання чинності цим Законом.
Колегія суддів визнає, що такий підхід законодавця загалом відповідає принципу «доброго врядування» і «належної адміністрації» в світлі практики ЄСПЛ.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).
Поряд із цим, аналізуючи правильність застосування судом першої інстанції наведених вище норм податкового законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та незастосування судом першої інстанції внесених Законом №466-ІХ змін, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції помилково не врахував відповідні зміни в законодавстві.
Колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи спір у цій справі судом першої інстанції не було враховано, що Законом №466-ІХ (у редакції на час ухвалення рішення судом першої інстанції) було чітко закріплено, що пункт 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України (у редакції на час прийняття рішення у даній справі судом першої інстанції) підлягає застосуванню до штрафів нарахованих платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до 31 грудня 2019 року за наведених у цій же нормі умов. У такий спосіб законодавцем, який виявив певні недоліки (непропорційність) у механізмі відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкової накладної, що не надається покупцю товарів, звільнив від надмірного тягаря відповідальності, встановленого раніше чинними нормами податкового законодавства, за наведених у пункті 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України умов.
Так, у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Зворотна дія нормативно-правового акта у часі (ex post facto) - це дія нового нормативно - правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.
Отже, станом на час розряду справи в суді першої інстанції чинною і такою, що підлягає до застосування, є редакція пункту 73 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, якою впроваджено ретроактивну (ретроспективну, тобто таку, яка передбачає, що дата вступу в силу та дата набрання чинності акта збігаються, однак він змінює на майбутнє правові наслідки діянь та подій, які мали місце до набрання ним чинності) дію закону у відповідних правовідносинах. А саме - щодо штрафів, нарахованих платникам податків протягом періоду з 1 січня 2017 року до дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві за наведених у цій же нормі умов.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).
Враховуючи внесення змін до податкового регулювання спірних правовідносин з набранням з 23 травня 2020 року чинності Законом №466-ІХ, судове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
Оскільки оскаржуване в частині податкове повідомлення-рішення не відповідає легальній меті державного регулювання спірних правовідносин згідно зі введеними змінами Законом №466-ІХ та є непослідовним у контексті положень цього Закону як таке, що покладає безпідставний податковий тягар на платника, колегія суддів вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати його в частині оскарження.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі № 640/6342/19, від 11 листопада 2020 року по справі № 160/1553/19 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Таким чином апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст.139 КАС України, витрати позивача на сплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції з позовом, та при подачі апеляційної скарги мають бути відшкодовані за рахунок відповідача суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пункту 1 частин 1, 2 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, про стягнення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1762,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2643,00 грн.
Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,  

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2021 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (адреса: 01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, код ЄДРПОУ 39440996) - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.12.2018 року №0017684205 в частині, що стосується застосування до Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» штрафу у розмірі 69587,07 грн за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних від 31.10.2017 року №454, від 13.11.2017 року №476, від 31.01.2018 року №635, від 21.02.2018 року №378, від 22.02.2018 року №379, від 31.03.2018 року №591, від 30.04.2018 року №488, від 31.05.2018 року №514 та №515 за звітний період жовтень-листопад 2017 року та січень-травень і серпень 2018 року.
Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (адреса: 04119, м. Київ, вул. вул. Дегтярівська, 11г; код ЄДРПОУ 39440996) за рахунок державних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (адреса: адреса: 01010, м. Київ, вул. Московська, 32/2, код ЄДРПОУ 39440996) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2643 (дві тисячі шістсот  сорок три) гривні 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя:                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    Є. І. Мєзєнцев

                                                                                                              В. В. Файдюк

Повний текст постанови складено 20 травня 2021 року.