КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 357/1551/21
провадження № 22-ц/824/6663/2021
14 квітня 2021 року                                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року в складі судді Цуранова А.Ю.,
встановив:
 
12.02.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив накласти арешт на майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме на  двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв. м.
Посилався на  ті підстави, що 14.09.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладений шлюб, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2020 року.
Під час спільного проживання в шлюбі 17.10.2016 ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 .
З 06 січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, згоди про   поділ  нерухомого майна   між ними досягнуто  не  було.  ОСОБА_2   не  дозволяє   заявнику користуватися  спірним  нерухомим майном,  погрожує його  відчужити  іншим особам. 
Вважав,  що  на  даний час  існує  реальна   загроза  відчуження  спірного майна, що  може  утруднити   виконання  можливого  рішення  суду про  задоволення  позову про  поділ спільного майна подружжя.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року  заяву задоволено. 
Накладено арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 17.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області.
В  апеляційній  скарзі    ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Свої доводи обґрунтовує тим, що приймаючи рішення щодо накладення арешту на майно, що є власністю ОСОБА_2 , судом не було враховано норми закону щодо недоторканості та захисту права власності, а в його рішенні відсутні аргументовані підстави та необхідні докази для застосування саме такого способу забезпечення позову до його подання.
Зазначила, що   в   спірній  квартирі   зареєстрована  малолітня  дитина  сторін,  а здійснення  будь-яких операцій  з квартирою  без згоди  і відома     заявника є  неможливим.  
Вважає, що суд першої інстанції під час прийняття ухвали про забезпечення позову до подачі позовної заяви здійснив порушення ч. 1,  ч.10 ст. 153 ЦПК України, оскільки заява була зареєстрована судом 15.02.2021 і повинна була розглянута не пізніше двох днів з дня її надходження. У заяві про забезпечення позову відсутні відомості про адресу електронної пошти заявника, відсутнє обґрунтування необхідності застосування даного виду забезпечення позову, а також не дотримано вимог ч. 1 ст. 151 ЦПК України щодо підпису заяви її заявником.  За таких умов суд повинен був постановити ухвалу про повернення її заявнику.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач  не скористався. 
В судовому  засіданні представник ОСОБА_2   -  адвокат  Рашкова В. В. апеляційну скаргу підтримала та просила її  задовольнити.
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились, про день, час та місце розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 1частини першої статті 150 ЦПК України видом забезпечення позову є накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, здійснивши  оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо  необхідності  вжиття заходів  забезпечення  позову   та заперечень відповідача  про  відсутність  наміру   відчужити  спірне  майно,  дійшов висновку, що   накладення  арешту не порушить  прав  останньої, оскільки  забезпечення  позову  має тимчасовий характер, а наслідки невжиття таких заходів   можуть    ускладнити  виконання  можливого  рішення  суду.
Як пояснила  представник відповідача  в судовому  засіданні, на даний час  в  провадженні  суду   перебуває справа  про  поділ   майна  подружжя. 
З огляду   на те, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, враховуючи співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову із вимогами, які він  мав  намір  заявити,  суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, оскільки невжиття таких заходів може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Доводи апеляційної   скарги про те, що в спірній квартирі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, зареєстрована  малолітня  дитина,  не спростовує висновків суду першої  інстанції, оскільки спірне майно є предметом спору про поділ майна подружжя, а   відповідач не  позбавлена  можливості    розпорядитись   спірним нерухомим майном без  згоди та відома  заявника   у випадку   перереєстрації   дитини за іншою  адресою. 
Та обставина, що  згідно зі  статтею 65 СК  України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, не  може слугувати  підставою для   категоричного висновку  про   неможливість   здійснення   відчуження   майна одним із  подружжя  без письмової  згоди другого  з подружжя.
Допущені   судом першої  інстанції  порушення  норм  процесуального  права  в частині   розгляду  заяви  пізніше  двох днів  після  її надходження  до  суду,    не  призвели до неправильного   вирішення  питання забезпечення  позову. 
Подана  заява     містила   відомості  про  електронну   пошту  представника заявника, була   сформована  у  системі «Електронний суд» 12.02.2021,  містить   зазначення прізвища, імені  та  по батькові представника заявника - адвоката Семенюти Р. А. 
З огляду на те що подання документа через систему «Електронний суд» без використання власного електронного цифрового підпису неможливе,  посилання  в апеляційній скарзі  на те, що  подана  заява не  містила  підпису особи, яка її подає,  є необґрунтованим. 
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не  вбачається. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний  текст  судового   рішення  складено  19 квітня 2021  року. 
 
Суддя-доповідач:                                                                Г.  М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                   І.  М. Рейнарт 
 
                                                                                              Т. А. Семенюк