ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 червня 2021 року           справа №360/4721/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Компанієць І.Д., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (повне текст судове рішення 08 лютого 2021 року) в справі № 360/4721/20 (суддя в І інстанції Тихонов І.В.) за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                  УСТАНОВИВ:

03 грудня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, в якому представник позивача просив:
          - визнати протиправною відмову відповідача щодо не нарахування та не виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 за загиблого брата ОСОБА_3 ;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі смертю його брата - солдата військової служби ОСОБА_3 , який загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення операції об`єднаних сил, виходячи з розмірів, визначених у статті 16-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII), у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на день виплати такої допомоги. 
В обґрунтування зазначив, що розпорядженням голови Станично-Луганської районної державної адміністрації від 22.06.2017 № 138 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 в зоні проведення операції об`єднаних сил на сході України в Луганській області загинув рідний брат ОСОБА_2 – ОСОБА_3 .
Однак коли позивач звернувся до відповідача для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю брата, то йому було відмовлено у виплаті такої допомоги з посиланням на те, що ОСОБА_2 не мав взаємних прав та обов`язків з рідним братом щодо утримання сім`ї, хоча перед призовом на військову службу вони проживали спільно і вели спільне господарство.
А тому вважає нечинним рішення відповідача щодо відмови у виплаті ОСОБА_2 допомоги у зв`язку зі смертю його брата ОСОБА_4 .
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено повністю, а саме:
визнано протиправною відмову Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яка оформлене протоколом № 4 від 15 січня 2020 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 у зв`язку із загибеллю брата ОСОБА_3 ;
зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_2 - брату загиблого ОСОБА_3 , загибель якого настала під час виконання ним обов`язків військової служби, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому виникло право на отримання такої допомоги, відповідно до Закону № 2011-XII та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для продовження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено що, у поданих на комісію документах не було даних про призначення ОСОБА_2 членом сім`ї загиблого та видачу йому посвідчення «член сім`ї загиблого ветерана війни», та не подано дані про перебування позивача на утриманні свого брата ОСОБА_3 , оскільки він перебуває на утриманні свого опікуна – ОСОБА_1 . Крім того, звертає увагу на те що, в матеріалах справи містяться документи, які не були подані на розгляд комісії Міністерства оборони України, а саме: копія довідки для членів сімей осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали участь в операції Об`єднаних Сил, забезпеченні її проведення та загинули (пропали безвісті), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення вих. №275 від 12.03.2020, в якій значиться що позивач є братом загиблого ОСОБА_3 ; відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 06.11.2020 на адвокатській запит від 29.10.2020 щодо ОСОБА_2 , згідно змісту якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як отримувач пенсії в разі втрати годувальника на неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за загиблого брата ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
29.07.2016 ОСОБА_3 призвали на строкову військову службу, а в подальшому він пішов на військову службу за контрактом. Військову службу ОСОБА_3 проходив в зоні проведення антитерористичної операції та операції об`єднаних сил. 16 грудня 2016 року ОСОБА_3 видано посвідчення учасника бойових дій (серія НОМЕР_1 ). У квітні 2018 року ОСОБА_3 було поранено, у зв`язку з чим 09.04.2018 він звертався за медичною допомогою з діагнозом: «вогнепальне сліпе поранення м`яких тканин черепа, ділянки шиї справа, грудної клітини справа, правого стегна, обох кистей рук, наскрізне вогнепальне осколкове поранення латеральної поверхні верхньої третини правого гомілково-ступенькового суглобу. Акубаротравма». 09.11.2018 ОСОБА_3 під час несення служби отримав вогнепальні поранення, від яких настала його смерть.
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 10.11.2018 № 277, виданого Луганським обласним бюро судово-медичних експертиз, причиною смерті ОСОБА_3 є: вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з ушкодженням кісток черепа та головного мозку.
За результатами службового розслідування, проведеного командуванням військової частини НОМЕР_2 , було зроблено висновок, що солдат військової служби за контрактом ОСОБА_3 загинув внаслідок отримання вогнепального кульового наскрізного поранення голови з ушкодженням кісток черепа та головного мозку. Причиною смерті військовослужбовця є вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з ушкодженням кісток черепа та головного мозку під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення операції об`єднаних сил, захистом Батьківщини, недоторканості та територіальної цілісності України. Смерть не пов`язана з вчиненням останнім кримінального або адміністративного правопорушення. Солдат ОСОБА_3 не перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно до витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (протокол № 198 від 03 травня 2019 року), поранення солдата ОСОБА_3 , 1998 р.н. - «вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з ушкодженням кісток черепа та головного мозку», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 12.11.2018 виконавчим комітетом Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області; лікарським свідоцтвом про смерть № 227, виданим Сєвєродонецьким відділенням Луганського обласного бюро СМЕ; актом службового розслідування за фактом загибелі військовослужбовця, затвердженим 14.12.2018 командиром військової частини НОМЕР_2 - ПОРАНЕННЯ І ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНІ ІЗ ЗАХИЄТОМ БАТЬКІВЩИНИ.
Указом Президента України від 18 квітня 2019 року № 149/2019 ОСОБА_3 нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно). Даний орден було вручений його брату – ОСОБА_2 
03.12.2019 позивач, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернувся через Луганський обласний військовий комісаріат до Міністерства оборони України щодо розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Проте, Луганським обласним військовим комісаріатом Міністерства оборони України на адресу позивача надіслано копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 січня 2020 року № 4. В даному витязі зазначено, що розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - брату загиблого ОСОБА_3 солдата (Луганський ОВК), смерть якого настала внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини, ні як утриманець, ні як член сім`ї загиблого, оскільки ОСОБА_2 , знаходиться під опікою ОСОБА_1 . Брати до смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) були зареєстровані за однією адресою, а після цієї дати проживали окремо.
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 - брат загиблого 09.11.2018 солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), смерть якого настала внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.
ОСОБА_2 відповідно до розпорядження голови Станично-Луганської райдержадміністрації від 22.06.2017 №138 знаходиться під опікою громадянина ОСОБА_1 . Брати до смерті їх матері (03.02.2017) були зареєстровані за однією адресою, а після цієї дати проживали окремо.
У поданих на комісію документах не було даних про визначення ОСОБА_2 членом сім`ї загиблого та видачу йому посвідчення «член сім`ї загиблого ветерана війни». Також не подано дані про перебування ОСОБА_2 на утриманні свого брата ОСОБА_3 , оскільки він перебуває на утриманні свого опікуна – ОСОБА_1 . Отже, на підставі тих документів, які були подані на комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, на час оскаржуваного протоколу від 15 січня 2020 року №4 дані про визначення ОСОБА_2 членом сім`ї загиблого та видачу йому посвідчення «член сім`ї загиблого ветерана війни» були відсутні.
Зазначив, що комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, відмовила у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 - брату загиблого солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), смерть якого настала внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини, в зв`язку з тим, що розглядала лише ті документи, які були надані відповідно до Порядку Луганським обласним військовим комісаріатом, які не містили даних про визначення ОСОБА_2 членом сім`ї загиблого та видачу йому посвідчення «член сім`ї загиблого ветерана війни». Такі документи, як зазначено вище, були додані позивачем до матеріалів позовної заяви і на комісію Міністерства оборони України не подавались. В зв`язку з чим не має підстав щодо визнання протиправною відмови відповідача щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 за загиблого брата ОСОБА_3 .
Щодо зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу відповідач зазначав, що суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про вирішення питання призначення та нарахування такої допомоги, що не належить до компетенції суду. Жоден інший суб`єкт чи орган, в тому числі й суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема, компетенції Міноборони щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги. Вище викладена позиція Міноборони повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 червня 2018 року у справі № П/9901/59/18 (№ 800/327/17).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 ; місце народження Луганська область, Станично-Луганський район, смт. Петрівка. Батько ОСОБА_5 ; мати ОСОБА_6 (а.с.20).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_8 ; місце народження Луганська область, Станично-Луганський район, смт. Петрівка. Батько ОСОБА_7 ; мати ОСОБА_6 (а.с.23).
17.07.2016 та 03.02.2017 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 померли, про що свідчать свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , НОМЕР_7 (а.с.21,22). 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 12.11.2018, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 20 років (а.с.24).
Відповідно до витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців № 198 від 03 травня 2019 року встановлено, що поранення солдата ОСОБА_3 , 1998 р.н. - «Вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з ушкодженням кісток черепу та головного мозку», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . Поранення і причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.27).
Указом Президента України від 18 квітня 2019 року № 149/2019 ОСОБА_3 нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно) серія ОК № 048333 (а.с.25).
22 червня 2017 року за № 138 розпорядженням голови районної державної адміністрації Станично-Луганського районну, призначено громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , опікуном над малолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с.16, а.с.13, а.с.17).
У витязі з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15 січня 2020 року № 4 зазначено, що розглянувши подані документи ОСОБА_1 , комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - брату загиблого 09.11.2018 солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), смерть якого настала внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини.
Зазначив як підстави відмови: у поданих документах немає даних про визнання ОСОБА_2 членом сім`ї загиблого та видачу йому освідчення «члена сім`ї загиблого ветерана війни». Також немає даних про перебування ОСОБА_2 на утриманні свого брата ОСОБА_3 , оскільки він перебуває на утриманні свого опікуна – ОСОБА_1 (а.с.32).
Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, дійшов наступних висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
При цьому, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, врегульовані Законом № 2011-XII.
Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Пунктом «а» ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі, зокрема, 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Тобто, у разі загибелі (смерті) військовослужбовців державою гарантовано виплату одноразової грошової допомоги членам сімей військовослужбовців, які загинули у розмірі, визначеному ст. 16-2 Закону № 2011-XII.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (Порядок № 975) п. 3 якого визначено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Згідно п. 4 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 16-4 Закону № 2011-XII призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Зі змісту зазначених правових приписів видно, що одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується зокрема членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Як вже зазначено вище, згідно свідоцтва про смерть серії № НОМЕР_3 , виданого 12.11.2018, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 20 років.
Відповідно до витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців № 198 від 03 травня 2019 року встановлено, що поранення солдата ОСОБА_3 , 1998 р.н. - «Вогнепальне кульове наскрізне поранення голови з ушкодженням кісток черепу та головного мозку», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . Поранення і причина смерті, так, пов`язані із захистом Батьківщини.
Обставина, що причина смерті ОСОБА_3 пов`язана із захистом Батьківщини, відповідачем не заперечуєтеся.
При цьому, згідно із статтею 16-1 Закону № 2011-XII, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.
Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним основним осередком суспільства, її складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно частини четвертої статті 259 Сімейного кодексу України, повнолітні особи мають право брати участь у вихованні своїх неповнолітніх братів та сестер, незалежно від місця їхнього проживання.
Відповідно до статті 267 Сімейного кодексу України, повнолітні брати, сестри зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх братів та сестер, які потребують матеріальної допомоги і якщо вони не мають батьків, чоловіка, дружини або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу.
Так, згідно довідки, виданою виконкомом Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області від 02.11.2020 № 3188, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент проживання за адресою: АДРЕСА_1 , мешкав разом зі своїм братом - ОСОБА_3 (а.с.34).
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.11.2020 № 3191, складеного комісією у складі депутата Петропавлівської селищної ради та трьох сусідів, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживала сім`я у складі: мати - ОСОБА_8 , 1966 р.н., син - ОСОБА_3 , 1998 р.н., син - ОСОБА_2 , 2004 р.н. Всі члени родини вели спільне господарство.
У липні 2016 року старший син ОСОБА_8 - ОСОБА_3 пішов на військову службу до лав Збройних Сил України та надавав матеріальну допомогу матері та брату. За цей час родина почала ремонтувати житло, вставили пластикові вікна, поставили паркан.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати ОСОБА_8 , і менший син ОСОБА_2 залишився один, оформити опікунство над молодшим братом ОСОБА_3 на той час не мав можливості, так як перебував на військовій службі, однак ОСОБА_3 надавав брату матеріальну допомогу. Між братами були дуже хороші взаємини, Євген всіляко підтримував брата (а.с.35).
Також, зазначені обставини підтверджуються поясненнями сусідів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які поясняють, що по сусідству з ними, за адресою: АДРЕСА_1 , проживали ОСОБА_8 , 1966 року народження, зі своїми дітьми: ОСОБА_3 , 1998 року народження, та ОСОБА_2 , 2004 року народження. Вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, все в них було спільне. Разом вирощували на присадибній ділянці картоплю та овочі, разом збирали врожай. Тримали домашню птицю та разом її вигодовували. В основному з цього сім`я і жила.
У липні 2016 року ОСОБА_3 був призваний до лав Збройних сил України, потім продовжив службу за контрактом. За час служби в Збройних силах України ОСОБА_3 неодноразово приїзжав додому до матері та молодшого брата, у відрядження та відпустки. Надавав матеріальну допомогу матері та брату. Родина почала ремонтувати житло, вставили пластикові вікна, поставили огорожу території домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_8 померла, і ОСОБА_12 залишився один. До встановлення опіки над ОСОБА_2 , той проживав у своєї двоюрідної сестри ОСОБА_13 . Однак ОСОБА_3 продовжував надавати молодшому брату ОСОБА_2 матеріальну допомогу, всіляко підтримував свого брата. ОСОБА_3 мав намір оформити опіку над молодшим братом після закінчення строку служби в ЗСУ, але не встиг, так як загинув.
Між братами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були дуже хороші родинні взаємовідносини, вони жили однією сім`єю і були однією родиною до останнього, до загибелі ОСОБА_3 у листопаді 2018 року (а.с.45-46; 47-48; 49-50).
Також, з матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2020 року ОСОБА_1 , як опікуну малолітнього брата загиблого, було видано довідку військової частини НОМЕР_8 Міністерства оборони України № 275 про те, що ОСОБА_3 захищав незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та загинув внаслідок поранення поблизу н.п. Кримське Новоайдарського району Луганської області 15.10.2018 під час безпосередньої участі в операції об`єднаних сил.
Довідка є документом для розгляду та визначення підстав щодо оформлення посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» органами праці та соціального захисту населення (а.с.28).
При цьому колегія суддів зазначає, що сама по собі відсутність такого посвідчення не можу слугувати підставою для відмови у виплаті спірної допомоги.
Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність правових підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - брату загиблого ІНФОРМАЦІЯ_4 солдата ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), смерть якого настала внаслідок поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини.
Отже, ОСОБА_2 , як брат та член сім`ї ОСОБА_3 , має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у відповідній частині, визначеній ст. 16-1 Закону № 2011-XII та Пунктом 5 Порядку № 975.
Відтак, суд першої інстанції вірно визнав протиправною відмову Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке оформлене протоколом № 4 від 15 січня 2020 року, у частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , брата загиблого ОСОБА_3 (а.с.32).
Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства".
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №802/1869/17-а.
Суд вважає, що неотримання позивачами одноразової грошової допомоги за наявності законних підстав для її отримання є порушенням права власності, гарантованого статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також суд вважає можливим та доцільним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 14.06.2007 у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" наголосив, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.
Таким чином, на думку суду, наявна в суб`єкта повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками, якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи наведене вище суд вважає, що дії Міністерства оборони України як суб`єкта владних повноважень та можливі варіанти рішень, які можуть прийматись за результатами розгляду заяви особи про признання та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, чітко регламентовані Законом № 2011-XII і Порядком №975, а тому відсутність передбачених цими нормами законодавства обставин, які б перешкоджали у спірному випадку виплатити одноразову грошову допомогу позивачу, є підставою для зобов`язання виплатити таку допомогу.
Крім того, суд враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
"Ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Таким чином, наявні підстави для зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю його брата - солдата військової служби ОСОБА_3 , який загинув під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення операції об`єднаних сил, виходячи з розмірів, визначених у статті 16-2 Закону № 2011-XII, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на день виплати такої допомоги.
При цьому, судом не беруться до уваги посилання представника позивачів на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № П/9901/59/18 (№ 800/327/17), оскільки Великою Палатою Верховного Суду не надавалась оцінка та взагалі не досліджувалось питання щодо зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі смертю солдата під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення операції об`єднаних сил, виходячи з розмірів, визначених у статті 16-2 Закону № 2011-XII.
Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На переконання суду, відповідачем не доведено правомірності вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, але з урахуванням розміру грошової допомоги, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2018 року, тобто, на день виникнення права на отримання такої допомоги.
На підставі зазначеного, за наведеним позивачем обґрунтуванням позовних вимог, місцевий суд дійшов правильного висновку наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що у спірних правовідносинах встановлено порушення відповідачем прав позивача, тому позовні вимоги є необґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року в справі № 360/4721/20 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 03 червня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      І. В. Сіваченко

                                                                                          І.Д. Компанієць 

                                                                                          Е.Г. Казначеєв