СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2021 р.                                                                            Справа №922/3868/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М. , суддя  Склярук О.І.,
при секретарі судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився, 
від відповідача - Семененко Д.В., посвідчення №000413 від 10.02.2021, свідоцтво серія ХМ №000351 від 10.02.2021, ордер серія ВХ №1010523 від 31.03.2021,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича (вх.№332Х/1 від 25.01.2021) на рішення Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у справі №922/3868/19 (м. Харків, суддя Смірнова О.В., повний текст рішення складено 24.12.2020), 
за позовом Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича, м. Синельникове, Дніпропетровська область,
до Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича, м. Харків,
про стягнення 85564,00 грн, -  
ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець Міхно Анатолій Миколайович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича, в якій просить суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з останнього збитки у розмірі 85564,00 грн. Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідача.
Позовні вимоги вмотивовано втратою відповідачем майна за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у позові відмовлено. 
Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у справі №922/3868/19 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити; стягнути з відповідача на користь позивача збитки за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016 у розмірі 85564,00 грн, витрати на оплату судового збору в розмірі 1921,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10565,50 грн, витрати на судову експертизу у розмірі 8172,00 грн, витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2881,50 грн. 
В обґрунтування своєї позиції по справі позивач зазначає наступне:
- вірно встановивши обставини справи, місцевий господарський суд дійшов передчасного висновку, що у зв`язку з закінченням строку дії договору, у відповідача припинився обов`язок щодо збереження майна, а позивач на підставі ст.948 ЦК України повинен був забрати майно від зберігача;
- законодавець чітко визначив, що навіть після закінчення строку дії договору, зберігач продовжує відповідати за втрату (нестачу) або пошкодження речі і так само несе обов`язок щодо збереження майна, окрім випадків, коли майно вибуло з володіння зберігача не за його волею або внаслідок протиправних дій третіх осіб; матеріали справи не містять доказів або посилань відповідача щодо втрати майна поза його волею та/або внаслідок протиправних дій третіх осіб;
- місцевий господарський суд не надав належної правової оцінки тим обставинам, що відповідач у поданому 04.12.2020 відзиві зазначив, що товари, надані відповідачу на зберігання, були останнім реалізовані третім особам в 2016 році, що також було підтверджено представником у судовому засіданні 15.12.2020;
- в рішенні суд не надає оцінки положенням п.4.1. договору, відповідно до якого, зберігач несе відповідальність за схоронність і цілісність майна з дати передачі на зберігання до дати повернення поклажодавцю; майно, передане на зберігання за договором, не було повернуто позивачу;
- судом не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню у даних правовідносинах, зокрема, щодо зобов`язання відповідача повернути майно, яке передано на зберігання (ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.509, 599 ЦК України);
- зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №927/333/17, постанові Верховного Суду у справі №916/626/18 від 19.03.2019 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.04.2020 у справі №910/4962/18;
- посилання суду, що позивачем не було пред`явлено оригінали листа про повернення товару №0602 від 06.02.2017 та доказів його відправлення на адресу відповідача є необґрунтованими; під час судового засідання, сумнівів щодо відповідності наданих копій документів оригіналу, ні в суду, ні у відповідача не виникло, а в додатках до відповіді на відзив зазначається про долучення доказів направлення відповіді на відзив з додатками відповідачу, що було прийнято без зауважень. Апелянт просить суд прийняти як доказ по справі вимогу про повернення майна від 06.02.2017, оскільки вказаний документ є необхідним доказом для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи. При цьому, апелянт вказує, що на момент звернення до суду із позовом, вказаний документ був відсутній, оскільки попередній представник товариства не повернув всі документи;
- суд першої інстанції в порушення процесуальних норм прийняв до матеріалів справи відзив, поданий із порушенням строків його подання;
- стосовно наданих відповідачем доказів оплати товару, які прийняті судом в якості підтвердження розрахунків між сторонами за договором зберігання, апелянт вказує, що вони не відносяться до предмету доказування. Умовами договору не передбачено оплату майна переданого на відповідальне зберігання, а в призначенні платіжних доручень наводиться інформація про переведення особистих коштів та оплату згідно рахунків; виставлення рахунків може свідчити про існування між сторонами інших господарських відносин, такі як поставка, комісія або купівля-продаж, одна ніяк не договору відповідального зберігання.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.02.2021 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Міхно Анатолія Миколайовича здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали. Повідомлено учасників справи про можливість подати будь-які документи у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги».
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.03.2021 призначено справу №922/3868/19 до розгляду на 01.04.2021. Повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про можливість подати будь-які документи у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті.
Від відповідача надійшли письмові пояснення по справі (вх.№3790 від 31.03.2021), в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у справі №922/3868/19 залишити без змін.
В обґрунтування своєї позиції по справі відповідач зазначає наступне:
- відповідач здійснював реалізацію продукції кінцевому споживачу як дилер, а договір, укладений між сторонами, фактично, за своєю природою, був договором комісії; позивачем жодних доказів в підтвердження існування між сторонами господарських правовідносин поза межами правовідносин, які виникли на підставі спірного договору, не надано і до суду апеляційної інстанції;
- відповідачем було виконано свій обов`язок стосовно збереження речі та виконано всі обов`язки, що виникли у зв`язку з виконанням договору. Проте сам позивач не виконав вимоги законодавства стосовно обов`язку забрати свої речі після закінчення строків зберігання, саме цим позивач намагається безпідставно перекласти відповідальність на відповідача;
- пояснення позивача стосовно того, що він не міг подати докази раніше, у зв`язку з тим, що всі документи перебували у іншого представника - є неспроможними і не відповідають вимогам ч.8 ст.80 ГПК України та наведене не може вважатися причиною, що не залежали від волі позивача; також позивачем у відповіді на відзив не було заявлено клопотання про поновлення строків на його подачу;
- позивач, намагаючись довести, що докази прийняті судом - є неналежними та недопустимими (не наводячи при цьому жодного реального аргументу), жодним чином не оспорює їх достовірність, що ще раз спростовує твердження позивача про те, що відповідач порушив умови договору реалізувавши наданий йому товар, у зв`язку з тим, що відповідна процедура здійснювалась на постійній основі і у позивача жодним чином не виникало заперечень чи претензій до відповідача, що ще раз підтверджує аргумент відповідача про реальне існування договору комісії між сторонами;
- позивачем в підготовчому засіданні не заявлялось клопотань чи заяв про порушення строку на подання відзиву, а також не було заявлено жодного клопотання стосовно не прийняття відзиву та доказів, окрім доданих до письмового відзиву. 
У судове засідання 01.04.2021 представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать наявні у справі телефонограми.
Відповідно до ч.11 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні. 
В судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 01.04.2021 представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, заслухавши пояснення уповноваженого представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як свідчать матеріали справи, 08.06.2016 між Фізичною особою - підприємцем Міхном Анатолієм Миколайовичем (позивач, поклажодавець) та Фізичною особою - підприємцем Матвієнком Артемом Петровичем (відповідач, зберігач) укладено договір відповідального зберігання №121115 (далі - Договір).
Згідно з пунктом 1.3. Договору поклажодавець передає майно зберігачу відповідно до акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною даного Договору, та підтверджує, що майно не закладено, не знаходиться під арештом і є власністю поклажодавця.
Майно зберігається, а також передається і приймається за адресою: 61038, м.Харків, вулиця Академіка Павлова, б.82, корпус Д-4, офіс 304А (п. 1.2. Договору).
На виконання умов Договору, відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №1 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Гриль роликовий (без скла) 7 роликів HDG 007,1 шт.; 
- Поверхня для смаження EG 833,1 шт.;
- Гриль контактний 2 постовий ребристий PG 882В, 1 шт.;
- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.;
- Гриль роликовий (зі склом) 5 роликів HDG 005 G, 1 шт.
Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №2 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Гриль контактний 1 постовий ребристий PG 881А, 1 шт.
Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №3 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Піч для піци ЕРО 91 А, 1 шт.;
- М`ясорубка НМ-12,1 шт.
Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №4 від 08.06.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Гриль роликовий HDG 005 G (зі склом), 1 шт., вартістю 4 204,00 грн.
Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №5 від 08.06.2016 року поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Гриль роликовий (зі склом) 7 роликів HDG 007 G, 1 шт.
Відповідно до акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання №160816 від 16.08.2016 поклажодавець передав зберігачу наступне майно на зберігання:
- Блендер молочний MS-02,1 шт.;
- Шприц ковбасний вертикальний SFV-7,1 шт.
Факт отримання вищенаведеного майна відповідачем не спростовується.
Загальна вартість переданого майна за актами приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, станом на час розгляду справи, відповідно до висновку судового експерта складає 85564,00 грн.
Відповідно до п. 2.1.3. Договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцю за першою його вимогою. У свою чергу, поклажодавець зобов`язаний попередити про це зберігача за 5 робочих днів. Доставка до складу поклажодавця здійснюється силами зберігача і за його рахунок.
Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2016. У випадку, якщо жодна зі сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 2016 рік до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на строк до наступного року (п.п.7.1.-7.2. Договору).
Враховуючи відсутність доказів існування наміру сторін розірвати Договір до його закінчення в 2016 році, він вважається судом пролонгованим по 31.12.2017.
31.07.2019 позивачем на офіційну адресу відповідача та на адресу зберігання майна було направлено листи-вимоги поклажодавця про повернення майна за Договором.
Однак відправлені листи були повернуті позивачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
20.08.2019 позивач виїхав за адресою місцезнаходження майна: - 61038, Харківська обл., місто Харків, вул. Академіка Павлова, буд. 82, корпус Д-4, офіс 304А, в результаті чого встановив відсутність відповідача та майна за зазначеною адресою, на підставі чого було складено односторонній акт про відсутність майна.
15.10.2019 представником позивача було направлено власнику нежитлового приміщення ПАТ «Завод «Електромаш» адвокатський запит з метою отримання інформації щодо оренди відповідачем офісу 304А за адресою м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд.82 та здійснення відповідачем господарської діяльності за даною адресою.
04.11.2019 від ліквідатора ПАТ «Завод «Електромаш» було отримано відповідь, в якій зазначалось, що ФО-П Матвієнко Артем Петрович (РНОКПП НОМЕР_1 ) не орендує та не здійснює господарську діяльність за адресою: 61038, м. Харків, вул. Академіка Павлова, буд.82, корпус Д-4, офіс 304А.
Позивач зазначає, що станом на час розгляду справи, відповідачем передане на зберігання майно не повернуто. 
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступні висновки: в даному випадку відсутній елемент складу господарського правопорушення у вигляді протиправної поведінки шляхом незабезпечення схоронності майна, адже зобов`язання зберігача за Договором припинились після 31.12.2017; надані відповідачем докази на підтвердження тієї обставини, що перерахування грошових коштів в сумі 73332,90 грн., здійснювалось відповідачем після реалізації майна, переданого за Договором, є більш вірогідними, ніж докази, надані позивачем на спростування цих обставин. Отже, позивачем також не доведено такий елемент складу господарського правопорушення, як розмір завданої шкоди.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення збитків у розмірі 85564,00 грн, що складають вартість втраченого відповідачем майна за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016.
До регулювання спірних правовідносин, що випливають зі зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Так, укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором зберігання та є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Статтею 938 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.
Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Одночасно, згідно положень ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.
В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
За змістом п.п.2.1.1-2.1.3. Договору відповідач зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів для забезпечення зберігання майна в належним стані з моменту отримання майна від поклажодавця до закінчення терміну дії договору. Нести відповідальність за втрату або пошкодження майна поклажодавця, яке знаходиться у нього, незалежно від причини ушкодження або втрати, з моменту отримання майна від поклажодавця до закінчення терміну його зберігання. Відповідач зобов`язався повернути майно поклажодавцю на першу вимогу. В свою чергу, поклажодавець повинен попередити про це відповідача за 5 робочих днів. При цьому відповідач при укладенні договору погодився, що не має права користуватись товаром, крім випадків погоджених з поклажодавцем (п.2.3. Договору).
Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з дати передачі на зберігання до дати повернення поклажодавцеві. У разі знищення або пошкодження майна, яке зберігається, або його частини, виконавець повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві вартість збитків, відповідно до акта комісії за якістю поклажедателя. Вартість товару розраховується в еквіваленті до курсу євро на день оплати. Вартість товару визначається в еквіваленті до курсу євро на день оплати (п.4.1. Договору).
Таким чином, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві майно, яке було прийнято на зберігання, а відшкодувати збитки зобов`язаний у випадку знищення (втрати) або пошкодження майна.
Оскільки, відповідач власником товару, що був йому переданий позивачем, не був, то відповідно до умов договору і положень ст. 942 ЦК України він був зобов`язаний зберігати переданий позивачем товар та повернути його позивачу відповідно до вимог ст. 953 ЦК України та умов договору.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідачем переданий йому на відповідальне зберігання товар відповідно до умов спірного договору від 08.06.2016 повернуто не було. Адже, доказів повернення позивачу товару відповідач до суду не надав. Відповідну обставину не спростовував.
Згідно з частинами першою та третьою статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
У статті 951 Цивільного кодексу України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (пункт 4 статті 611 Цивільного кодексу України).
Окрім того, згідно зі статтею 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з нормами статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.
Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
У статті 225 Господарського кодексу України закріплено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: -вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; -додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; -неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; -матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: -протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; -наявність збитків; -причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; -вина боржника.
Відповідно до висновку експерта №11734 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи ринкова вартість майна, переданого на зберігання за договором №121115 станом на момент проведення дослідження склала 85564,00 грн.
Отже, матеріали справи містять належні та допустимі докази що підтверджують дійсну вартість неповернутого позивачу товару. Вказаний розрахунок відповідачем не було оспорено.
У свою чергу має місце і наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і завданою шкодою, який виявляється у неповерненні останнім товару і, як наслідок - позбавлення позивача права володіти ним.
Відповідно до частини 1 ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Колегія суддів вважає, що вина відповідача полягає у неповерненні переданого на зберігання товару, оскільки в силу положень частини 2 вказаної статті, відповідачем не доведено, що він вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання за спірним договором.
Крім цього, не здійснюючи повернення товару позивачу відповідач своїми діями порушує одну із загальних засад цивільного законодавства - принцип добросовісності, який є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору, та в силу якого в договірних зобов`язаннях боржник несе обов`язок виконати зобов`язання добросовісно, з урахуванням звичаїв цивільного обороту.
Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що на момент формування вимоги про відшкодування збитків та на протязі розгляду даної справи, відповідач не повернув позивачу спірне майно на загальну суму 85564,00 грн, взятого на зберігання, є правильним висновок про протиправність поведінки відповідача. При цьому відповідач не надав до справи доказів відшкодування вартості цього майна позивачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків, завданих втратою майна, що передано позивачем за договором від 08.06.2016 на зберігання, у розмірі 85564,00 грн. 

Колегія суддів не приймає доводи відповідача, що з урахуванням закінчення строку дії договору у ФОП Матвієнка А.П. припинився обов`язок виконувати умови укладеного договору та вважає помилковими відповідні висновки суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дйсно, ст. 948 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Разом з тим, по-перше, відповідальності за порушення такого обов`язку поклажодавця Цивільним кодексом України не передбачено. По-друге, комплексний аналіз положень Цивільного кодексу України про відносини зберігання дозволяє стверджувати, що закінчення строку зберігання не припиняє обов`язок зберігача забезпечувати схоронність речі, а також обов`язок повернути її у стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Стосовно тверджень відповідача про те, що між сторонами фактично існували відносини за договором комісії, колегія суддів зазначає наступне. 
Особливістю договору комісії є те, що одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням іншої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст.1011 Цивільного кодексу України). Тобто, основним обов`язком комісіонера є вчинення за дорученням комітента правочину (правочинів) із третьою особою. 
Предметом укладеного між сторонами договору є передання майна на відповідальне зберігання з обов`язком його збереження та повернення поклажодавцю. Тобто, укладений між сторонами договір не містить жодних умов, які б свідчили про існування між сторонами відносин за договором комісії.

Також, колегія суддів зазначає, що роздруківки електронної переписки (т. 2, а.с.90-101) не є належними доказами у даній справі з огляду на наступне.
По-перше, на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
За змістом статей 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2020 у справі №910/1162/19.
Відповідно до статей 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що надані відповідачем роздруківки електронного листування не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами у справі. При цьому судом встановлено відсутність будь-яких доказів того, що електронні листи, скріншоти яких наявні в матеріалах справи, створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі обставини унеможливлюють ідентифікацію відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення.
По-друге, умовами договору №121115 від 08.06.2016 не визначено можливість використання електронного листування нарівні з паперовими носіями, а в реквізитах сторін договору не вказані електронні адреси, які для цього використовуються.  

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень (т.2, а.с.102-106,108-109) по-перше, неможливо встановити цільове призначення грошових коштів, оскільки вони не містять призначення платежу; по-друге, за платіжними дорученнями від 18.08.2016 (т.2, а.с.103-104) та від 03.11.2016 (т.2.,а.с.109) платником є ОСОБА_1 , яка не є учасником спірних правовідносин. А отже відповідні платіжні доручення також не є належними та допустимими доказами у даній справі в розумінні ст.ст.76, 77 ГПК України.

Між тим, стосовно посилань апелянта на те, що суд першої інстанції в порушення норм прийняв до матеріалів справи повторний відзив, поданий із порушенням строків його подання, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.8 ст.80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подала, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач просив суд долучити зазначені заперечення та докази, у зв`язку зі суттєвою зміною обставин, обумовлених надходженням до суду висновку експерта. Отже, відповідачем обґрунтовано підстави за яких відповідний відзив було подано до справи у грудні 2020 року. У зв`язку з чим порушень норм процесуального права в даному випадку колегія суддів не вбачає. Також колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відхилення як доказу вимоги про повернення майна від 06.02.2017, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих причин неможливості подання вказаного доказу разом із позовною заявою. Пояснення позивача стосовно того, що він не міг подати доказ раніше, у зв`язку з тим, що такий документ перебував в іншого представника - є неспроможними і не відповідають вимогам ч.8 ст.80 ГПК України та наведене не може вважатись причиною, що не залежала від волі позивача.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що передбачене право позивача вимагати повернення майна, переданого на зберігання та обов`язок зберігача повернути таке майно не залежить від дати звернення із такою вимогою. 

Стосовно посилань відповідача на те, що позовну заяву подано зі спливом трирічного терміну, оскільки як вбачається з листування між сторонами про обставини існування заборгованості та претензій стосовно комплектності обладнання позивачу стало відомо 03.10.2016, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Водночас, як вище встановлено судом апеляційної інстанції, строк дії договору сплив 31.12.2017. Отже, саме після 31.12.2017 позивач набув право на вчинення юридично значимих дій відносно свого майна, таких як вимога про повернення майна у зв`язку із закінченням строку зберігання та право на звернення до суду з позовом про повернення майна переданого на зберігання. Відтак, починаючи з січня 2018 року позивач, як управнена особа, міг довідатися про порушення свого права на повернення майна зі зберігання. До суду позивач звернувся у листопаді 2019 року, а отже посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованими. 

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та відповідність рішення нормам процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає скасуванню. 
Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційних вимог, скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно частині 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові на позивача, у разі задоволення позову на відповідача.
Враховуючи те, що за результатами розгляду судом апеляційної інстанції справи, рішення суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача. 

Також, у відповідності до ст. 127, 129 ГПК України судові витрати пов`язані з проведенням експертизи покладаються на відповідача. Позивач сплатив вартість проведеної експертизи, що підтверджується копією платіжного доручення №428 від 02.07.2020 про сплату 8172,00 грн, відповідно, на відповідача покладається обов`язок відшкодувати такі судові витрати.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10565,50 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Шипіло Д.О. та ФОП Міхно А.М. укладено договір б/н про надання правової допомоги від 01.10.2019. Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 01.10.2019 визначено порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги у спорі про стягнення з ФОП Матвієнко А.П. на користь ФОП Міхно А.М. заборгованості за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016; адвокат зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у суді першої інстанції (Господарський суд Харківської області) (т.1, а.с.36-37).
21.10.2019 між ФОП Міхно А.М. та адвокатом Шипіло Д.О. підписано Акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги б/н від 01.10.2019 на суму 6723,50 грн. Зокрема, адвокатом був здійснений наступний обсяг робіт: аналіз матеріалів справи, 3 години, вартість однієї години 960,50 грн, всього 2881,50 грн; підготовка позовної заяви до Господарського суду Харківської області про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016, 4 години, вартість однієї години 960,50 грн, всього 3842,00 грн (т.1, а.с.38).
Також 01.12.2020 між ФОП Міхно А.М. та адвокатом Шипіло Д.О. підписано Акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги б/н від 01.10.2019 на суму 960,50 грн. Зокрема, адвокатом були надані такі послуги: представництво інтересів у суді першої інстанції, кількість засідань - 1, загальна сума 960,50 грн (т.2, а.с.63).
Таким чином, матеріалами справи підтверджується надання послуг за договором б/н про надання правової допомоги від 01.10.2019 на суму 7684,00 грн.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
При цьому, вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у ст.126 ГПК України та у ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Згідно ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять детальний погодинний розрахунок витрат за надані послуги на суму 7684,00 грн.
Враховуючи те, що позивач надав суду докази отримання ним правничої допомоги, довів витрачений час адвокатом на вирішення всіх питань, які виникають при вирішення даного спору, апеляційна скарга позивача визнана обґрунтованою, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на правову допомогу в сумі 7684,00 грн покладаються на відповідача.
Крім того, станом час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, від відповідача не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Витрати, заявлені позивачем у розмірі 2881,50 грн не підтверджені матеріалами справи, а отже підлягають відхиленню. 
У відповідності до вимог ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.п.1,2,3 ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, 

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича задовольнити.
Рішення Господарського суду Харківської області від 15.12.2020 у справі №922/3868/19 скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) збитки за договором відповідального зберігання №121115 від 08.06.2016 в розмірі 85564,00 грн.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвієнка Артема Петровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Міхна Анатолія Миколайовича (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1921,00, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2881,50 грн, витрати на судову експертизу в розмірі 8172,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7684,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 07.04.2021.

Головуючий суддя                                                                    Р.А. Гетьман

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук