Постанова
Іменем України
                                                                                                                                    
21 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 758/838/17
провадження № 61-20025св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник,
третя особа - генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Михайлина Любомир Павлович
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року в складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А. та додаткову постанову Київського апеляційного суду, від 23 грудня 2019 року в складі колегії суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позов мотивований тим, щопозивачка з 13 грудня 1994 року перебувала в трудових відносинах із Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток.
 
19 грудня 2016 року  ОСОБА_1 звільнено із займаної посади взв`язку зіскороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, про що було видано наказ № 465-о.
 
Позивачка вважає своє звільнення незаконниміз посиланням на те, що відповідач неналежно виконав свій обов`язок із працевлаштування працівника, оскільки не запропонував їй усі наявні на підприємстві вакантні посади. Зокрема, в письмовому попередженні про наступне вивільнення взв`язку зі скороченням посади, яку займала позивачка, їй було запропоновано лише посади прибиральника, контролера, садівника та підсобного робітника, які не відповідаютькваліфікації позивача. 
 
Указує, що роботодавецьпорушив вимоги статті 42 КЗпП України щодопереважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Позивачка вважає, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є працівником із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, ніж переважна більшість працівників, які залишилися працювати. 
 
З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток з 19 грудня 2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2016 року по момент ухвалення рішеннясудупо суті спору в сумі 500 201,52 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року з урахуванням змісту ухвали від 23 серпня 2019 року про роз`яснення судового рішення позов задоволено:
- поновлено ОСОБА_1  на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомихназемнихпам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19 грудня 2016 року;
- стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по 13 червня 2019 року включно врозмірі 500 201,52 грн за вирахуванням необхідних податків та платежів;
- рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1  на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допущено до негайного виконання.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що у відділі, де працювала позивачка,змінено назву та розширено його функції в зв`язку із введенням сектору орендних відносин, однак штатна кількість посад структурного підрозділу була збережена, а тому скорочення посади позивачки в розумінні пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП Українине відбулося, що свідчить про незаконність звільнення ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задоволено, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність скорочення штату працівників, оскільки загальна кількість працівників відповідача зменшилася з 440 до 395, а науковий відділ охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток, у якому працювала   ОСОБА_1 , було ліквідовано зі створенням нового науковоговідділумоніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток, до функцій якого крім охорони та моніторингу нерухомих пам`яток додалися також функції їх обліку та оренди. Крім того, нові сектори включають моніторинг, охорону, облік та оренду усіх нерухомих пам`яток (підземних і наземних), а не лише наземних, як було передбачено раніше.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач дотримав передбачений пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України порядок звільнення, запропонувавши ОСОБА_1 вакантні посади, від переведення на які позивачка відмовилася, та вважав, що посада старшого наукового співробітника в новоствореному відділі обґрунтовано не була запропонована позивачці з урахуванням змін в організації виробництва і праці, внаслідок яких змінено кваліфікаційні вимоги до старшого наукового співробітника, які включають наявність повної вищої освіти (магістр, спеціаліст) за напрямом підготовки архітектор, інженер-будівельник, історик.
 
Доводи позивачки про порушення відповідачем її переважного права на залишення на роботі апеляційний суд відхилив, зазначивши, що оскільки посада старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток вважалася виведеною із штатного розпису з 01 липня 2016 року, то у відповідача не було підстав встановлювати переважність права позивачки на залишення на роботі серед інших працівників.
 
Суд апеляційної інстанції виходив також із того, що передумовою поновлення на роботі звільненого працівника в судовому порядку є встановлення незаконності такого звільнення. Разом із тим, наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 19 грудня 2016 року № 465-о, на підставі якого її було звільнено, ОСОБА_1 до суду не оскаржила та не просила суд визнати звільнення незаконним, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які мають похідний характер від визнання звільнення незаконним.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року вирішено питання розподілу судових витрат у справі та доповнено постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року абзацом наступного змісту: «стягнути на користь Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника судові витрати: в розмірі 960 грн - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в розмірі 7503,02 грн - із ОСОБА_1 ».
 
Апеляційний суд, керуючись висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), вважав, що оскільки позивачка не звільнена від сплати судового збору за пред'явлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судові витрати, понесені відповідачем за оскарження рішення суду першої інстанції в указаній частині, підлягають стягненню із ОСОБА_1 .
 
Аргументи учасників справи
 
08 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року й просила її скасувати як прийняту з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.
 
Посилається на те, що апеляційний суд неправильно застосував положення трудового законодавства, оскільки, встановивши однакову кількість штатних одиниць, зокрема, посад старшого наукового співробітника в структурному підрозділі, в якому працювала позивачка, до та після зміни його назви й введення нових функцій, дійшов помилкового висновку про доведеність обставини скорочення штату працівників відповідача.
 
Зазначає, що суд не врахував, що роботодавець не запропонував позивачці всі наявні вакантні посади. Відмову роботодавця запропонувати їй посаду старшого наукового співробітника в новоствореному відділі вважає необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 протягом 22 років працювала на аналогічній посаді, а на момент звільнення здобувала повну вищу освіту за відповідним напрямом підготовки. Указана обставина, на думку позивачки, в силу положень частини другої статті 42 КЗпП України свідчить також про її переважне право на залишення на роботі.
 
У грудні 2019 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Указує, що роботодавець дотримав установлений законом порядок звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, попередивши позивачку про наступне вивільнення за 2 місяці та запропонувавши вакантні посади, які кореспондуються з кваліфікацією та освітою ОСОБА_1 . Інші посади як такі, що потребують спеціальних знань, навичок та досвіду, позивачці не пропонувалися. 
 
Посилання позивачки на те, що вона була звільнена під час здобуття вищої освіти за необхідним напрямком підготовки, відповідач уважає необґрунтованим, оскільки ступінь магістра ОСОБА_1 здобула вже після звільнення, а тому на момент прийняття відповідачем наказу про її звільнення не могла претендувати на зайняття частини вакантних посад, у тому числі старшого наукового співробітника новоствореного відділу. 
 
22 січня 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та просила її змінити, компенсувавши усі понесені позивачем судові витрати за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ.
 
Посилалася на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є складовою заробітної плати, а тому позивачка звільнена від сплати судового збору в межах даної справи.
 
У лютому 2020 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
 
Указує, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що    ОСОБА_1 з 13 грудня 1994 року зарахована на посаду молодшого наукового працівника відділу охорони та вивчення пам`ятників Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника на підставі наказу № 113-к від 19 грудня 1994 року.
 
З 29 липня 2015 року    ОСОБА_1 переведена на посаду старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток на підставі наказу № 86-о від 02 червня 2015 року.
 
З 01 травня 2016 року в Національному Києво-Печерського державному історико-культурному заповіднику діяв штатний розпис, за яким до наукового відділуохорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток якого входили 2 наукових сектори: науковий сектор моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток із посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатних одиниці, фахівець 1 категорії - 1 штатна одиниця, та науковий сектор моніторингу стану нерухомих підземних пам`яток із посадами: завідувач сектору 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник 2 штатні одиниці, молодший науковий співробітник 1 штатна одиниця, фахівець 1 категорії 1 штатна одиниця, технік І категорії - 1 штатна одиниця.
 
Наказом Міністерства культури України від 06 липня 2016 року № 508 затверджено та введено в дію з 01 липня 2016 року структуру Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, директору заповідника доручено забезпечити підготовку штатного розпису відповідно до затвердженої цим наказом структури.
 
Наказом Міністерства культури України від 16 серпня 2016 року № 691 затверджено штатний розпис Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, доручено генеральному директору заповідника ввести в дію штатний розписз дотриманням норм КЗпП та Законів України.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 273-с з 01 липня 2016 року введено в дію затверджений наказом Міністерства культури України від 16 серпня 2016 року № 691 штатний розпис, відповідно до якого створено новий відділ - науковий відділ моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток у кількості 13 штатних одиниць, до складу якого входять 2 наукові сектори, та запроваджено посади, зокрема: в науковому секторі моніторингу нерухомих пам`яток: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатні одиниці, молодший науковий співробітник - 1 штатна одиниця, технік І категорії - 1 штатна одиниця; в науковому секторі охорони та обліку нерухомих пам`яток: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 2 штатні одиниці, фахівець І категорії - 1 штатна одиниця.
 
Згідно порівняльної таблиці, доданої до структури Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 23 червня 2016 року, при затвердженні нової структури змінено назву відділу та введено сектор орендних відносин замість самостійного сектору.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 274-о для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє вивільнення з роботи, створено комісію.
 
25 серпня 2016 року генеральним директором заповідника затверджено посадову інструкцію старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу нерухомих пам`яток наукового відділу моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, згідно кваліфікаційних вимог якої на посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту (магістр, спеціаліст) напряму підготовки - архітектор, інженер-будівельник, історик та стаж роботи у науковій чи пам`яткоохоронній сфері на посаді наукового співробітника не менше 2 років. Необхідна наявність наукових праць. За наявності наукового ступеня або вченого звання - без вимог до стажу роботи.
 
Згідно штатного розпису Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, введеного в дію 01 грудня 2016 року, в складі наукового відділу моніторингу та оренди нерухомих пам`яток діяв сектор моніторингу нерухомих пам`яток, із наступними посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатні одиниці, молодший науковий співробітник 1 штатна одиниця, технік І категорії - 1 штатна одиниця; науковий сектор охорони та обліку нерухомих пам`яток, із наступними посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 2 штатні одиниці, фахівець І категорії - 2 штатні одиниці.
 
При порівнянні штатних розписів від 01 липня 2016 року та від 01 грудня 2016 року вбачається, що в секторі орендних відносин наукового відділу моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток збільшилась кількість фахівців І категорії з 1 особи до 3.
 
13 жовтня 2016 року Національним Києво-Печерським державним історико-культурним заповідником письмово попереджено    ОСОБА_1 про наступне вивільнення та повідомлено, що відповідно до наказу від 25 серпня 2016 року № 273-о «Про введення в дію штатного розпису Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника з 01 липня 2016 року» посада старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток скорочена. Запропоновано посади: прибиральник територій, прибиральник службових приміщень, підсобний робітник, садівник, контролер квитків сектору контролю відділу внутрішньої безпеки, від переведення на які позивачка відмовилася. 
 
Згідно наданого позивачкою переліку вакансій Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника станом на 25 жовтня 2016 року вакантними були наступні посади: бухгалтерська служба - касир квитковий, науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник, науковий сектор охорони та обліку нерухомих пам`яток - завідувач сектору, старший науковий співробітник, відділ внутрішньої безпеки - фахівець І категорії, відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною.
 
Станом на 24 листопада 2016 року були вакантними також посади: відділ документообігу - архіваріус, кур`єр, науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник, відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника № 465-о від 19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади взв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Згідно диплому Чернівецького державного університету від 25 червня 1988 року ОСОБА_1 закінчила повний курс університету за спеціальністю «біологія» з присвоєнням кваліфікаційного рівня «Біолог. Викладач біології і хімії».
 
28 лютого 2017 року    ОСОБА_1 одержала диплом магістра Київського університету культури, здобувши кваліфікацію: ступінь вищої освіти магістр, спеціальність «Музейна справа та охорона пам`яток історії та культури», професійна кваліфікація магістр музейної справи та охорони пам`яток історії та культури.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ від              15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Відповідно до пункту 1 частинипершої та частини другоїстатті40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
За змістом частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року в справі                                 № 6-1264цс17 і постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 306/898/17 (провадження 61-1039св18) указано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення».
 
Установивши, що науковий відділ охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток, у якому працювала   ОСОБА_1 , ліквідовано та створено новий науковий відділ моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`ятокіз розширенням функціонального навантаження такого підрозділу, а загальна кількість працівників відповідача зменшилася з 440 до 395, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність факту змін у виробництві і праці в Національному Києво-Печерськомудержавномуісторико-культурномузаповіднику та скорочення штату працівників, що є підставою для порушення питання про звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за умови дотриманням вимог, передбачених частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.
 
Суд апеляційної інстанції також вірно встановив, що положення частини другої статті 49-2 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі застосуванню до спірних правовідносин не підлягають, оскільки в справі, що переглядається, має місце не скорочення кількості штатних одиниць посади, яку обіймала позивач (старший науковий співробітник), а ліквідація в цілому відділу, в якому була працевлаштована ОСОБА_1 , та створення нового структурного підрозділу, вакантну посаду в якому позивач не могла зайняти з огляду на невідповідність її освіти та кваліфікації.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі                 № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
 
У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що відповідач, попереджуючи її про звільнення, не запропонував їй усі наявні вакантні посади на підприємстві, тобто порушив порядок звільнення, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України.
 
Апеляційний суд установив, що письмово попереджуючи позивачку про майбутнє вивільнення, роботодавець запропонував їй наступні вакантні посади: прибиральник територій, прибиральник службових приміщень, підсобний робітник, садівник, контролер квитків сектору контролю відділу внутрішньої безпеки, від переведення на які позивачка відмовилася. 
 
При цьому, станом на 25 жовтня 2016 року вакантними були наступні посади: бухгалтерська служба - касир квитковий;науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник;науковий сектор охорони та обліку нерухомих пам`яток - завідувач сектору, старший науковий співробітник; відділ внутрішньої безпеки - фахівець І категорії;відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною. Станом на 24 листопада 2016 року були вакантними також посади: відділ документообігу - архіваріус, кур`єр;науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник;відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною.
 
Суд апеляційної інстанції обмежився констатацією факту пропонування відповідачем ОСОБА_1 посад, які відповідають її кваліфікації, від зайняття яких позивачка відмовилася, та неможливості запропонувати посаду старшого наукового співробітника відділу наукового секторуохорони та обліку нерухомих пам`яток з огляду на зміну освітньо-кваліфікаційних вимог. 
 
Апеляційний суд не перевірив, чи пропонувались ОСОБА_1 інші вакантні посади, наявність яких встановлена судом і не заперечується відповідачем, та чи відповідали такі посади рівню освіти та кваліфікації позивачки. Установлення вказаної обставини необхідне для правильного вирішення справи по суті, зокрема, в частині з`ясування дотримання роботодавцем положень частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
 
В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що непред`явлення позивачкою вимоги про визнання наказу про її звільнення незаконним перешкоджає задоволенню її вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки в статті 235 КЗпП України визначено спосіб захисту працівників, які вважають власні трудові права порушеними, саме шляхом пред`явлення позову про поновлення на роботі. Незаконність звільнення (наказу про звільнення) в даному випадку є підставою, а не предметом позову, та обставиною, яка підлягає встановленню в ході судового розгляду, незалежно від пред`явлення позивачем окремої позовної вимоги.
 
Оскільки зі скасуванням судового рішення, прийнятого по суті спору, додаткове судове рішення також підлягає скасуванню, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності додаткової постанови Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року касаційним судом не перевіряються. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, постанова Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Із прийняттям постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 рокувтрачають законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                        В. І. Крат
 
Судді                                                                                   Н. О. Антоненко 
 
                                                                                           І. О. Дундар 
 
                                                                                           Є. В. Краснощоков
 
                                                                                           М. М. Русинчук