Ухвала
Іменем України
 
01 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 635/513/20
провадження № 61-8657ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення вартості спожитої електроенергії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2020 року Акціонерне товариство «Харківобленерго» звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_2 на свою корись заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 91 510,58 грн.
 
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року, що внесена в протокол судового засідання, не допущено ОСОБА_1 як представника ОСОБА_2 в судове засідання, оскільки вона не мала права брати участь у засіданні.
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року повернуто особі, що її подала.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскаржувана ОСОБА_1 ухвала місцевого суду не оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду та не перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому подану нею апеляційну скаргу необхідно повернути. При цьому судом роз`яснено, що заперечення, викладені в апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
 
22 травня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року, внесеної в протокол судового засідання, не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
За змістом наведеної норми процесуального права в касаційному порядку можуть бути оскаржені лише ті ухвали суду першої інстанції (згідно з наведеним переліком), які були переглянуті по суті в апеляційному порядку. В даному ж випадку оскаржувана заявником ухвала Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року не була переглянута по суті в апеляційному порядку, так як апеляційна скарга на вказане судове рішення була повернута апеляційним судом особі, яка її подала.
 
Отже, вказана ухвала місцевого суду не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки ухвала Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження в частині оскарження вказаного судового рішення необхідно відмовити з наведених вище підстав.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року мотивована тим, що апеляційний суд допустив дискримінацію її права на судовий захист, позбавивши її захисту від корупційних правопорушень судді місцевого суду щодо винесення усного судового рішення. Апеляційний суд не врахував, що позбавлення особи права на участь у розгляді своєї справи суперечить завданню цивільного судочинства.
 
Касаційне провадження в частині оскарження ухвали Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
 
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).
 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
 
ЄСПЛ зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
 
Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.
 
Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
 
Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.
 
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).
 
Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.
 
У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 зроблено висновок про те, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їх процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.
 
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Встановивши, що ухвала Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року, що внесена в протокол судового засідання, про недопущення представника в судове засідання, не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги на вказане судове рішення особі, яка її подала.
 
При цьому таке судове рішення не обмежує права заявника на доступ до суду, оскільки за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України вона має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків апеляційного суду, які узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, і не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Із змісту касаційної скарги та ухвали Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
 
Тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року необхідно відмовити з викладених вище підстав.
 
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року та ухвали Харківського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду  від 14 квітня 2021 року в справі за позовом Акціонерного товариства «Харківобленерго» до ОСОБА_2 про стягнення вартості спожитої електроенергії.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко