Окрема думка
судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Литвиненко І. В.
справа № 369/11127/16-ц 
провадження № 61-3309св20
Постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви від 23 листопада 2018 про зміну підстав позову просила суд усунути перешкоди їй в користуванні належною їй земельною ділянкою кадастровий номер 3222481201:01:004:0065, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести паркан (сітка - рабиця), який встановлений на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 та привести земельну ділянку у попередній стан; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у встановленні поштової скриньки на загальних воротах за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь                        ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн .
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 07 липня 2015 року є власником 18/25 часток домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0365 га, кадастровий номер 3222481201010040065, які розташовані на АДРЕСА_1 . Вказувала, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області                   від 27 квітня 2007 року про затвердження мирової угоди за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 огорожі та 18/25 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 - на             5/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі, а за ОСОБА_5 - на 2/25 частин домоволодіння та 1/3 огорожі. Рішення щодо земельної ділянки, на якій було розташоване домоволодіння, не прийнято.
Зазначала, що рішенням 9 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради                               від 30 серпня 2007 року затверджено схему розподілу земельної ділянки, а саме: ОСОБА_6 - 0,04 га, ОСОБА_4 - 0,04 га, ОСОБА_5 - 0,01 га, якою закріплено, що прохід № НОМЕР_1 шириною 1,5 м, виділено ОСОБА_4 та                             ОСОБА_3 у загальне користування. Вказувала, що фактично цим рішенням сільська рада закріпила порядок користування земельною ділянкою, який існував з 1996 року.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті   спадкоємцем майна став її син ОСОБА_2 , який проживає на АДРЕСА_1 . Протягом багатьох років між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а в подальшому ОСОБА_1 виникали конфлікти щодо порядку користування земельною ділянкою. Доступ до земельної ділянки ОСОБА_1 можливий лише через земельну ділянку ОСОБА_2 , яка знаходиться у його користуванні. На момент звернення до суду з даним позовом право власності на вказану земельну ділянку відповідачем не оформлено. У зв`язку з цим сільська рада своїм рішенням встановила до земельної ділянки ОСОБА_1 прохід шириною 1,5 м, який виділила у загальне користування.
Зазначала, що у 2013 році відповідач ОСОБА_2 самовільно встановив огорожу, внаслідок чого нормальний доступ до її земельної ділянки став неможливим. 28 квітня 2015 року членами земельної комісії Віто-Поштової сільської ради підтверджено, що погоджена схема розмежування земель не співпадає із встановленими парканами.
Також зазначала, що згідно з висновком експертизи № 3188/18-41 встановлено, що на схемі, затвердженій Віто-Поштовою сільською радою, не вказано на якій відстані проходить доріжка від стін гаражу та будинку, а тому неможливо визначити, чи було дотримано вимоги п. 3.25 ДБН 360-92** в частині відстані 1,0 м від найбільш виступної конструкції стіни для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. Експертом вказано, що на місці встановлення ОСОБА_2 огорожі, при дотриманні норм ДБН 360-92**, ширина проходу становить від 0,18 м до 0,73 м і лише при вході до земельної ділянки ОСОБА_1 складає 1,41 м. Внаслідок встановлення ОСОБА_2 огорожі, ОСОБА_1 не має можливості нормального доступу до свого будинку, а сам ОСОБА_2 порушує вимоги ДБН 360-92** та перешкоджає ОСОБА_1 користуватися своєю земельною ділянкою. Також висновком експерта встановлено, що на схемі, затвердженій Віто-Поштовою сільською радою, не відображено дійсного розташування будівель та споруд в натурі (на місцевості). У зв`язку з цим ця схема не може бути підставою для розподілу земельної ділянки між власниками будівель і споруд, які розташовані на цій земельній ділянці.
Вказувала, що на даній схемі дійсно відсутні проміри між будівлями та спорудами, відстані між суміжними земельними ділянками та масштаб. Проте, ця схема сільської ради підтверджує порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами у справі та минулими власниками протягом багатьох років та закріплений рішенням Віто-Поштової сільської ради. Також враховано складну конфігурацію земельної ділянки та наявність щільної забудови.
Зазначала, що незважаючи на наявність або відсутність схем щодо порядку користування земельної ділянки між сторонами, вона має право на доступ до своєї земельної ділянки та будинку. 
Висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки позивач не має, зважаючи на місце розташування огорожі. 
ОСОБА_1 не може проходити до будинку по доріжці шириною 0,18 м, а                     ОСОБА_2 не має право порушувати ДБН 360-92**. 
Тому позивач вважала, що встановлення відповідачем огорожі порушує її право на вільне володіння і користування своєю земельною ділянкою, порушує доступ до неї.
Крім того, позивач зазначала, що відповідач перешкоджає їй у встановленні поштової скриньки на загальних воротах. 
28 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1 з чоловіком побачили, що під їх дверима лежала знята та зіпсована відповідачем скринька. 30 грудня 2013 року вона звернулась до голови сільської ради та дільничного Боярського району із заявою про самовільне зняття та пошкодження поштової скриньки. За результатами перевірки встановлено відсутність кримінального правопорушення та рекомендовано їй звернутись до суду з приводу відшкодування завданих збитків.
Зазначала, що вказаними неправомірними діями відповідача їй заподіяно моральної шкоди, яка полягає у постійних конфліктах, неможливість дістатись до свого будинку, бійки, лайки, звернення до правоохоронних органів. Моральні страждання позивача підтверджуються постановою про відмову в порушенні кримінальної справи                             від 04 червня 2010 року, з якої вбачається, що відповідач наніс тілесні ушкодження матері позивача під час її проживання разом із нею, постійними зверненнями та скаргами до Віто-Поштової сільської ради та дільничного від ОСОБА_1 . 
Розмір моральної шкоди позивач оцінила у 10 000 грн.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2019 року позов задоволено частково.
Усунуто  перешкоди ОСОБА_1 у користуванні її земельною ділянкою, кадастровий номер 3222481201:01:004:0065, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести паркан (сітка-рабиця), який встановлений на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , та привести земельну ділянку у попередній стан.
В іншій частині позовних вимог відмолено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що схема сільської ради підтверджує порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами у справі та попередніми власниками протягом багатьох років, що закріплено рішенням Віто-Поштової сільської ради та враховано складну конфігурацію земельної ділянки і наявність щільної забудови.
Незважаючи на наявність або відсутність схем щодо порядку користування земельної ділянки між сторонами, ОСОБА_1 має право на доступ до своєї земельної ділянки та будинку. А висновком експертизи підтверджено, що фактичного проходу до земельної ділянки ОСОБА_1 не має, зважаючи на місце розташування огорожі.
Тому встановлення відповідачем огорожі порушує право ОСОБА_1 на вільне володіння і користування своєю земельною ділянкою, порушує доступ до неї, у зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту.
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено і не надано суду належних і допустимих доказів на обґрунтування позову в частині зобов`язання не чинити перешкод у встановленні поштової скриньки та відшкодування моральної шкоди.
Постановою Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині.
У задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що схема розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , не підтверджується рішенням Віто-Поштової сільської ради                    від 30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки», з якого не вбачається, що частина земельної ділянки будинку знаходиться у спільному користуванні сторін.
Натомість, із вказаного рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки» відомо, що земельна ділянка розподілена шляхом виділення кожному із власників відокремленої частини земельної ділянки, без зазначення у їх спільному користуванні будь-якої частини цієї ділянки.
Тому схема розподілу земельної ділянки, на якій позначено ділянку загального користування (доріжка), суперечить вказаному вище рішенню сільської ради.
Оскільки позивач у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, суд вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог.
ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, в якій просила скасувати це судове рішення та залишити рішення суду першої інстанції в силі. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що ОСОБА_1 вказане судове рішення оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 16 січня       2020 року в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою без змін.
Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зробила висновок, що скасовуючи рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, апеляційний суд зробив правильні висновки, адже виходив із того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що схема розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , не підтверджується рішенням Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки», з якого не вбачається, що частина земельної ділянки будинку знаходиться у спільному користуванні сторін.
Із вказаного рішення Віто-Поштової сільської ради від 30 серпня 2007 року «Про затвердження схеми розподілу земельної ділянки» вбачається, що земельна ділянка розподілена шляхом виділення кожному із власників відокремленої частини земельної ділянки, без зазначення у їх спільному користуванні будь-якої частини цієї ділянки.
Тому схема розподілу земельної ділянки, на якій позначено ділянку загального користування (доріжка), суперечить рішенню Віто-Поштової сільської ради                                     від 30 серпня 2007 року, а позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась як на обґрунтування позовних вимог.
ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІ
Вважаю, що справа, що переглядалася колегією суддів, не могла бути розглянута Верховним Судом як судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому касаційне провадження підлягало закриттю з врахуванням таких міркувань.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Вважаю, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, оскільки її подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому наявні правові підстави для закриття касаційного провадження у справі.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу металевого паркану. Предметом позову у цій справі є вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести паркан (сітка-рабиця), зобов`язання не чинити перешкод у встановленні поштової скриньки, відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд повинен був визнати цю справу малозначною.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Касаційна скарга не містить посилання на винятки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд наявність та обґрунтованість таких випадків під час вивчення поданої касаційної скарги не встановив, як і не визначив їх наявність під час відкриття касаційного провадження. Заявник наявність таких винятків із загального правила не обґрунтовував у касаційній скарзі.
Переконана, що, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, саме на заявника у касаційному провадженні покладається тягар доведення наявності підстав для застосування винятків із загального правила, що виключає можливість перегляду у касаційному порядку судових рішень, постановлених у справах незначної складності, що визначені у ЦПК України як малозначні справи.
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
ЄСПЛ у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Zubac v.Croatia», №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Stanev v. Bulgaria» [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Levages Prestations Services v. France», § 45; рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 37; та «Kozlica v. Croatia», §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Shamoyan v. Armenia», § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain», § 36; рішення у справі «Kozlica v. Croatia», § 33; рішення у справі «Bulfracht Ltd v. Croatia», § 34, «Dobric v. Serbia», «Zubac v. Croatia», № 2611/07 та §  54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Jovanovic v. Serbia», § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Dobric v. Serbia», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити. Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду є судом права, першочерговою метою якого є формування єдиної правозастосовчої практики з вирішення цивільних спорів, а не повний перегляд усіх без винятку цивільних справ.
Оскільки, оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі,  винятки для перегляду справи у касаційному порядку не наведені та Верховним Судом не встановлені, отже, не підлягає касаційному оскарженню, а тому касаційне провадження підлягало закриттю як помилково відкрите.
 
Суддя                                                                                                           І. В. Литвиненко