ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 травня 2021 року           справа №360/4965/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В., 
за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.
представника позивача Колесової С.О.,
представника відповідача Буніної А.П.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року по справі №360/4965/20  (суддя 1-ї інстанції Чернявська Т.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,-

                                                 В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не складання подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору у розмірі 2128145,18 грн;
-стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 2128145,18 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконанні у  відповідача перебуває виконавче провадження з примусового виконання постанови, виданої 17 березня 2017 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн на користь держави.
Позивачем оскаржено постанову до Господарського суду Луганської області, який ухвалою  від 14 червня 2017 року у справі № 4/75, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02 серпня 2017 року, скаргу ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання»  задовольнив та визнав:
-незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення у межах виконавчого провадження ВП № 31947032 постанови від 17 березня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн;
-незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення постанови від 21 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 53617484 щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн;
-недійсною постанову від 17 березня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн, винесену у межах виконавчого провадження ВП № 31947032 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;
-недійсною постанову від 21 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 53617484 щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн, винесену Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
Проте, в період з 24 березня 2017 року по 21 червня 2017 року відділом примусового виконання рішень в примусовому порядку з банківських рахунків позивача стягнуто кошти в сумі 2128145,18 грн.
На запит позивача про надання інформації щодо розподілу вказаної суми грошових коштів відповідач надав відповідь, до якої серед іншого додано розпорядження про перерахування грошових коштів та відповідні платіжні доручення на підтвердження перерахувань сум, вказаних у розпорядженнях.
Таким чином, в рамках виконавчого провадження ВП № 53617484 з примусового виконання постанови, виданої 17 березня 2017 року, за період з 24 березня 2017 року по 21 червня 2017 року грошові кошти в загальній сумі 2128145,18 грн були незаконно стягнуті з позивача та перераховані з обліку депозитних сум на погашення виконавчого збору.
Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся з клопотанням про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (т. 1 арк. спр. 210-212).
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року задоволено клопотання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі.
Закрито провадження у справі за позовом ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України та роз`яснено позивачеві право звернутися до суду з позовом в порядку господарського судочинства.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Суд першої інстанції помилково застосував правові позиції, викладені у певних  постановах Великої Палати Верховоного Суду, оскільки ці справи стосуються приватноправових відносин, тоді як в спірній справі правовідносини є публічно-правовими.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги. 
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперчував. 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
Ухвалою Господарського суду Луганської області від 14 червня 2017 року у справі № 4/75, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02 серпня 2017 року:
- визнано незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення у межах виконавчого провадження ВП № 31947032 постанови від 17 березня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн;
- визнано незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з винесення постанови від 21 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 53617484 щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн;
- визнано недійсною постанову від 17 березня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн, винесену у межах виконавчого провадження ВП № 31947032 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;
- визнано недійсною постанову від 21 березня 2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 53617484 щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 4129149,36 грн, винесену Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
В період з 24 березня 2017 року по 21 червня 2017 року відділом примусового виконання рішень в примусовому порядку з банківських рахунків позивача стягнуто кошти в сумі 2128145,18 грн.
05 травня 2020 року товариство направило до виконавчої служби запит вих. № 01-19/2/106 про надання інформації щодо розподілу вказаної суми грошових коштів, стягнутих з банківських рахунків ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання».
16 червня 2020 року відповідачем надано відповідь від 09 червня 2020 року № 5467/13360-33-20/20.1, до якої серед іншого додано розпорядження про перерахування грошових коштів та відповідні платіжні доручення на підтвердження перерахувань сум, вказаних у розпорядженнях.
Так, згідно з розпорядженням від 21 червня 2017 року № 53617484, що підтверджується платіжним дорученням від 23 червня 2017 року № 2995, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховано на користь Держави 16947,16 грн виконавчого збору. 
Згідно з розпорядженням від 10 травня 2017 року № 53617484, що підтверджується платіжним дорученням від 10 травня 2017 року № 2259, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховано на користь Держави 340381,90 грн виконавчого збору. 
Розпорядженням від 18 квітня 2017 року № 53617484, що підтверджується платіжним дорученням від 18 квітня 2017 року № 1860, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховано на користь Держави 1047493,78 грн виконавчого збору.
Розпорядженням від 24 березня 2017 року № 53617484, що підтверджується платіжним дорученням від 24 березня 2017 року № 1567, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень перераховані на користь Держави 723322,34 грн виконавчого збору.
Таким чином, в рамках виконавчого провадження ВП № 53617484 з примусового виконання постанови № 31947032, виданої 17 березня 2017 року, за період з 24 березня 2017 року по 21 червня 2017 року грошові кошти в загальній сумі 2128145,18 грн стягнуті з позивача та перераховані з обліку депозитних сум на погашення виконавчого збору.
Позивач 04 серпня 2020 року № 01-19/2/221 звертався до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про повернення надміру стягнутого виконавчого збору з проханням скласти подання за формою, передбаченою додатком 1 до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, на повернення позивачу 2128588,46 грн виконавчого збору. 
Проте, станом на дату звернення з даною позовною заявою виконавчою службою на вимогу ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» подання про повернення надмірно стягнутого виконавчого збору в сумі 2128145,18 грн не складено та не направлено до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві.
Оцінка суду.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
На підставі частини першої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Статтею 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією зі сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Отже, однією з підстав виникнення цивільних правовідносин є набуття або збереження у себе за рахунок іншої особи майна без достатньої правової підстави.
Згідно частини першої другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).
На підставі  частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Оскільки відповідно до наведених вище норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.
Відповідно до частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за№ 1650/24182 (далі Порядок № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).
Цей Порядок визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі) (пункт 2 розділу I Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).
Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Повернення платежів у національній валюті здійснюється на рахунки одержувачів коштів, відкриті в банках або органах Казначейства, вказані у поданні або заяві платника. Повернення платежів фізичним особам, які не мають рахунків у банках, може здійснюватись шляхом повернення у готівковій формі коштів за чеком органу Казначейства з відповідних рахунків, відкритих у банках на ім`я органу Казначейства, або з відповідних рахунків банку чи підприємства поштового зв`язку, вказаних у поданні або заяві платника (його довіреної особи) (абзаци перший, другий пункту 3 розділу I Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацами першим, другим пункту 5 розділу І Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України (далі органи ДФС)) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.
Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзац п`ятий пункту 5 розділу І Порядку № 787 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).
Таким чином, територіальний орган Державної казначейської служби України є органом, який здійснює повернення коштів, що були помилково або надмірно зараховані до бюджету, за поданням органу стягнення, яким у цьому спорі виступає Державна виконавча служба України.
Зазначені положення встановлюють порядок взаємодії державних органів між собою. Тому у разі, коли орган стягнення в установлений законом строк не надає відповідний висновок органу державного казначейства, платник вправі скористатись своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів (повернення надміру сплаченої суми) з державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
При цьому в господарському процесі відповідно до частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.
Таким чином, в зазначеній категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. 
Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16, в рамках розгляду якої в порядку господарської юрисдикції вирішувався ідентичний спір щодо стягнення з Державного бюджету України безпідставно стягнутого відділом примусового виконання рішень виконавчого збору.
Так, Великою палатою Верховоного Суду було визначено, що оскільки позовні вимоги у цій справі виникли з приватноправових відносин, у яких відповідач виступає як особа, яка безпідставно набула помилково перераховані позивачем кошти, а не як суб`єкт владних повноважень, а позивач звернувся до суду за захистом свого особистого майнового права і обґрунтовує свої вимоги нормами статті 1212 Цивільного кодексу України, а також оскільки спірна сума хоч і була зарахована до Державного бюджету України на рахунок надходження збору з операцій придбавання (купівлі-продажу) нерухомого майна, втім за своєю суттю не є таким збором, а є саме помилково перерахованими коштами у розумінні наведеної вище норми права, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи відповідача про те, що спір у цій справі не відноситься до юрисдикції господарського суду, а має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Як свідчать матеріали справи  позовні вимоги також стосуються приватноправових відносин, у яких виконавча служба виступає як особа, яка безпідставно перерахувала до Державного бюджету України кошти позивача як виконавчий збір, а не як суб`єкт владних повноважень.
При цьому позивач звернувся до суду за захистом свого особистого майнового права і обґрунтовує свої вимоги нормами статті 1212 Цивільного кодексу України.
Проте, хоча спірна сума і була зарахована до Державного бюджету України як виконавчий збір, вона за своєю суттю не є таким збором, а є надміру зарахованими до бюджету коштами у розумінні наведеної вище норми права.
При цьому спір у даній справі не є спором з приводу оскарження позивачем як боржником у виконавчому провадженні рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, який частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною першою статті 287 КАС України віднесений до юрисдикції адміністративних судів.
Підсумовуючи викладене, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції, що  спір у цій справі не відноситься до юрисдикції адміністративного суду, а має вирішуватись в порядку господарського судочинства.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують. 
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З огляду на визначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у цій справі.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями  308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання» на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року по справі №360/4965/20  – залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 11 березня 2021 року по справі №360/4965/20   – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24 травня  2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 24 травня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                 І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                 А.В. Гайдар

                                                                                                                  Л.В. Ястребова