УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
24 травня 2021 року
м. Київ
справа № 621/1410/19
провадження № 51-2142ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у кримінальному провадженні
№ 12019220300000238 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Комсомольське Зміївського району Харківської області, жителя 
АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.
Встановлені обставини
За вироком Зміївського районного суду Харківської області від 17 червня
2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 і стягнуто на його користь із ОСОБА_4 6582,5 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а вказаний вирок від 17 червня
2020 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 27 березня 2019 року о 19:00 у під`їзді багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 під час сварки з неповнолітнім
ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) наніс останньому не менше 10 ударів по голові та не менше 2 ударів по попереку праворуч та ліворуч, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Зміївського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що відомості щодо вчинення ним кримінального правопорушення внесено до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК, у той час як обвинувачення пред`явлено за ч. 2 ст. 125 цього Кодексу. На думку ОСОБА_4 , його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися і досудове розслідування не проводилося, що свідчить про порушення вимог ст. 214 КПК та безпідставність обвинувачення. ОСОБА_4 вважає, що призначене покарання є надто суворим, а його виконання призведе до втрати роботи та негативних наслідків для родини, яка перебуває на утриманні засудженого. Крім того, на думку засудженого, розмір шкоди, стягнутої з нього в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілому,
є необґрунтовано завеликим.
Мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Стосовно доводів засудженого про те, що до ЄРДР внесено відомості тільки за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, а не ч. 2 ст. 125 КК, то слід зазначити наступне.
Пунктом 4 ч. 5 ст. 214 КПК визначено, що до ЄРДР вносяться відомості про короткий виклад обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела. 
Однією зі складових відомостей, які слідчий (прокурор) вносить до ЄРДР,
є попередня кваліфікація. Тобто, зважаючи на той факт, що відомості (короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення,та його попередня кваліфікація) вносять до здійснення досудового розслідування, лише згодом стане зрозуміло, чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР, відповідною вчиненому діянню, або внесено припущення, яке не було підтверджено, і діяння має іншу кваліфікацію.
Отже, відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК до ЄРДР, зокрема, вноситься попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Суд касаційної інстанції звертає увагу саме на ознаку «попередня». Так, у разі наявності підстав, що зумовлюють зміну кваліфікації на стадії після повідомлення про підозру (заміна раніше повідомленої підозри або підстави для повідомлення нової), згідно зі
ст. 279 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені ст. 278 цього Кодексу.
Отже, механізм внесення змін на цій стадії, передбачений КПК, а саме ч. 4
ст. 278 КПК, згідно з якою, окрім дати і часу повідомлення про підозру та інших відомостей, слідчим, прокурором невідкладно до ЄРДР вноситься й правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, законом встановлено право органів досудового розслідування змінювати кваліфікацію дій підозрюваного/обвинуваченого (ст. 279 КПК), водночас питання правильності кваліфікації дій винного при внесенні відомостей до ЄРДР
не є предметом розгляду касаційного суду.
Згідно з вироком районного суду органом досудового розслідування
ОСОБА_4 обвинувачувався за ч. 2 ст. 125 КК і в межах цього обвинувачення відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПКбуло проведено судовий розгляд, під час якого суд першої інстанції вирішував лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, повністю ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні й наведених у цьому судовому рішенні доказах.
Даних, які би свідчили, що в провадженні допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.
Безпідставними є посилання засудженого на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та його особі через суворість.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений вчинив злочин, який, відповідно до статті 12 цього Кодексу є злочином невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебував, одружений, має неповнолітню дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання скарг на його поведінку немає, не має постійного місця роботи (тобто відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його майновий і сімейний стан). Також місцевий суд урахував конкретні обставини кримінального правопорушення,
а саме: вчинення злочину щодо неповнолітнього, значну різницю у віці та перевагу у фізичних даних обвинуваченого по відношенню до потерпілого. Наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання чи відповідно до
ст. 67 цього Кодексу його обтяжують судом першої інстанції не встановлено.
Наведені обставини дали суду першої інстанції дійти обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов відбуття ним покарання у виді громадських робіт тривалістю 200 годин, в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для зміни чи пом`якшення призначеного
ОСОБА_4 покарання.
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_4 місцевим  судом покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та дійшов висновку, що належним чином врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відомості, що його характеризують, суд першої інстанції обгрунтовано вирішив питання щодо виду та міри покарання, які слід призначити ОСОБА_4 .
Також, предметом перегляду апеляційного суду було питання розміру моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілого. З цього приводу апеляційний суд зазначив, що рішення районного суду в цій частині є законним, вмотивованим, обґрунтованим і справедливим, оскільки у потерпілого з`явилися постійні побоювання за життя та здоров`я, був порушений нормальний уклад життя, він змушений отримувати психологічну допомогу фахівця – психолога, в нього погіршився емоційний стан і стан здоров`я, виникли душевні страждання.
Касаційний суд погоджується з такими рішеннями місцевого й апеляційного судів та на підставі викладено доходить до висновку, що покарання призначене ОСОБА_4 у межах санкції ч. 2 ст. 125 ККу виді громадських робіт тривалістю
200 годин не здатне зашкодити матеріальному благополуччю родини засудженого, у той же час, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових злочинів.
За наведених обставин Верховний Суд не вбачає підстав для призначення
ОСОБА_4 більш м`якого покарання та зміни судових рішень щодо вирішення питання цивільного позову в частині розміру стягнутої із засудженого на користь потерпілого моральної шкоди.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
З касаційної скарги та наданих до неї копій оскаржуваних судових рішень касаційний суд не вбачає порушень судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення, або які слід віднести до безумовних підстав для їх скасування. Норми матеріального права застосовано вірно. Тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки з огляду на наведені у касаційній  скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду
від 23 лютого 2021 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3