ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1727/21 Справа № 206/4432/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

       В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач у справі є дружиною його батька ОСОБА_4 . Відповідач разом з батьком проживали у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав останньому на праві приватної власності. У вказаному будинку він також був зареєстрований. 
Позивач зазначає, що батько був людиною похилого віку, протягом тривалого часу хворів на такі захворювання як хронічний пієлонефрит, серцеву недостатність на інші. 
Крім того, у зв`язку з похилим віком, у батька були порушення пам`яті, іноді він був агресивним, не бажав спілкуватися з ним та його сестрою ОСОБА_3 , коли вони до нього приїжджали говорив, що втомився та йому треба відпочивати. Батько скаржився на головний біль, запаморочення, поганий сон, у нього була порушена координація рухів, він погано чув, спостерігався тремор рук. Було очевидно, що він повністю перебував під впливом своєї дружини, оскільки виконував все, що вона йому говорила. 
11 червня 2017 року стан здоров`я батька погіршився та його було госпіталізовано до Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті з діагнозом ішемічний інсульт з правостороннім геміпарезом, правосторонньою пірамідною недостатністю, афатичними порушеннями, помірними когнітивними порушеннями на фоні гепіртонічної хвороби 3 ст., атеросклеротичної ангіопатії МЛГ, дискуляторної енцефалопатії 3 стадії з дементним синдромом. Позивач з сестрою навідували батька в лікарні, він їх впізнавав, однак розмовляти не міг, тільки «шипів». 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, нотаріус йому повідомив про те, що батько у листопаді 2018 році склав заповіт, яким все своє майно заповідав відповідачу. У видачі копії вказаного заповіту йому було відмовлено. 
Вважає, що вказаний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки на момент його посвідчення ОСОБА_4 за своїм психічним станом здоров`я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. 
На підставі викладеного, просив суд визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_4 06 листопада 2018 року.
Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 гривень. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті.
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд при вирішенні справи прийняв до уваги лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, однак не прийняв до уваги, що хвороби, на які страждав батько перед підписанням заповіту, також мали вплив на його розумові здібності, когнітивні функції, що призвели до порушення пам`яті та інтелектуальних здібностей, деменцію. Крім того, ОСОБА_4 раніше складав заповіт на його користь, що свідчить про те, що на час підписання заповіту 06 листопада 2018 року, він не розумів значення своїх дій.
Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 жовтня 2001 року належало спірне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29)
Відповідач ОСОБА_2 починаючи з 29 червня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с. 28)
Як вбачається з копії повторного свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 років, про що Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 200 від 16 лютого 2019 року (а.с. 4)
За життя, ОСОБА_4 було складено заповіт від 06 листопада 2018 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С., реєстровий № 2-1440. За змістом вказаного заповіту ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, всі майнові права та обов`язки, які належать йому на день посвідчення цього заповіту, а також всі майнові права та обов`язки, які будуть належати йому на день смерті - заповідав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.26)
Вказаний заповіт записано державним нотаріусом зі слів ОСОБА_4 .         
У зв`язку з хворобою та похилим віком ОСОБА_4 , за його дорученням в його та нотаріуса присутності, текст заповіту до його підписання зачитаний вголос запрошеними ним свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Заповіт власноручно підписаний заповідачем ОСОБА_4 та свідками в присутності нотаріуса.
Згідно копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4002, ОСОБА_4 11 червня 2017 року було госпіталізовано до Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті з діагнозом ішемічний інсульт з правостороннім геміпарезом, правосторонньою пірамідною недостатністю, афатичними порушеннями, помірними когнітивними порушеннями на фоні гепіртонічної хвороби 3 ст., атеросклеротичної ангіопатії МЛГ, дискуляторної енцефалопатії 3 стадії з дементним синдромом. Дата виписки хворого 20 червня 2017 року. (а.с. 5)
       З листа Генерального директора Комунального некомерційного підприємства «міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради № 14/96 від 14 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 , 1937 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не перебував під наглядом лікаря-психіатра КНП «МП № 1» ДМР (а.с. 73)
       Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
       Згідно частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
       Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
       Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
       Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
       Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       При цьому частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Крім цього, частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
       Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
       З аналізу вище наведених правових норм вбачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин.
       Одночасно, як роз`яснив у п. 16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
       Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст.105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 263 ЦПК України).
       При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції 2004 року (аналогічна діюча норма ст. 105 ЦПК України) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
       Отже, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
       Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Однак, позивач в силу вимог ст. 81 ЦПК України суду не представив жодних доказів про те, що покійний ОСОБА_4 на момент укладення заповіту від 06 листопада 2018 року, був неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
       В той же час, як вбачається з висновку посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи №11 від 26 березня 2020 року, проведеної на підставі ухвали суду від 18 грудня 2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_4 на момент складення та підписання спірного заповіту 06 листопада 2018 року на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_4 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.77-79).
       Зазначений висновок експертизи також знайшов своє підтвердження у показах свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 які повідомили суду першої інстанції, що спірний заповіт був складений та посвідчений за їх участі та на момент складання та підписання вказаного заповіту ОСОБА_4 на будь-які захворювання, у тому числі психічні не страждав, він розумів свої дії та їх значення, його волевиявлення було вільним та відповідало його власній волі.
       Крім того, допитана у судовому засіданні суду першої інстанції представник третьої особи – державний нотаріус Хорошманенко Н.С., яка безпосередньо посвідчувала спірний заповіт, суду пояснила, що стан заповідача ОСОБА_4 та його дієздатність не викликали у неї жодного сумніву, його волевиявлення щодо складання заповіту на ім`я відповідача було вільним. Крім того, внаслідок похилого віку заповідача було дотримано вимог закону та посвідчено спірний заповіт в присутності свідків.
       Таким чином, на момент складання заповіту ОСОБА_4 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті, він розумів значення своїх дій. Розпорядження на користь ОСОБА_2 оформлено зі слів заповідача державним нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, текст заповіту прочитано вголос свідками, які брали участь у посвідченні заповіту. Після ознайомлення заповідача зі змістом заповіту, його підписано особисто ОСОБА_4 та свідками, які приймали участь у його складанні, як це вимагає стаття 1253 ЦК України.
Встановивши вищезазначені обставини справи, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд не прийняв до уваги, що хвороби, на які страждав його батько перед підписанням заповіту також мали вплив на його розумові здібності, когнітивні функції, призвели до порушення пам`яті та інтелектуальних здібностей, деменцію, підлягають відхиленню, оскільки за даними наявної в матеріалах справи медичної документації відсутні відомості які б свідчили про порушення орієнтування ОСОБА_4 в навколишньому, непослідовність і не цілеспрямованість його дій, про наявність в його поведінці та висловлюваннях ознак маячіння, галюцинацій, розладів свідомості або інших хворобливих порушень психічної діяльності в період складання ним заповіту, що також підтверджено висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. 
       Оцінка стану здоров`я ОСОБА_4 зводиться до припущень позивача, в той час як висновком судово-психіатричної експертизи, проведеної спеціалізованою та квалифікованою комісією, не встановлено психічних розладів, що могли б вплинути на можливість ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними.
       Посилання в апеляційній скарзі на те, що 19 червня 2007 року ОСОБА_4 вже складав заповіт на користь відповідача, не може свідчити про недійсність заповіту 06 листопада 2018 року та не спростовує волевиявлення ОСОБА_4 на складання оспорюваного заповіту.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова