Ухвала
іменем України 
10 червня 2021 року
м. Київ
справа № 358/1929/18
провадження № 51-2853 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката                      ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року стосовно
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Москаленки Богуславського району Київської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Богуславського районного суду Київської області від 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 185 КК, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 296 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 3 ст. 286 КК – у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Запобіжний захід у межах цього кримінального провадження стосовно засудженого ОСОБА_4 обрано у виді тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 24 квітня 2020 року.
Вирішено питання щодо долі судових витрат, арешту майна та речових доказів                                 у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом першої інстанції і викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 07 вересня 2018 року близько 01:30 разом з ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в торговому залі магазину «Продукти-869» ТОВ «АТБ-маркет» на вул. Заросянська, 22 у м. Богуславі Київської області, де надаються послуги громадянам, тобто в громадському місці, діючи групою осіб спільно з ОСОБА_6 , умисно, з хуліганських спонукань, раптово, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що полягала у нахабно виявленому зневажливому ставленні винного до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, супроводжувалася особливою зухвалістю, що виразилася у злочинному порушенні громадського порядку, яке пов`язане з проявом явної неповаги до суспільства та пов`язане з пошкодженням майна і припиненням нормальної роботи магазину, в присутності сторонніх осіб, а саме - продавців, охоронців та покупців, підбіг до пожежного щита, з якого зняв вогнегасник порошковий марки ВП-5. У цей час до ОСОБА_4 підійшов охоронець, зробив йому зауваження та змусив повернути вогнегасник на місце. ОСОБА_6 , перебуваючи поряд, раптово вихопив вищевказаний вогнегасник та направився із ним на вихід з приміщення магазину, а ОСОБА_4 своєю присутністю намагався перешкодити охоронцю магазину припинити їх дії. ОСОБА_6 , вибігши з приміщення магазину, зірвав запобіжник із вогнегасника та почав розпилювати порошкоподібну речовину вогнегасника біля входу в магазин. У цей момент дії ОСОБА_6 намагався припинити охоронець магазину. До них підбіг ОСОБА_4 , і маючи на меті самоствердитися за рахунок порушення громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, вихопив із рук ОСОБА_6 вогнегасник та продовжив розпилювати порошкоподібну речовину біля входу в магазин, тим часом як до магазину намагалися зайти покупці. Таким чином, своїми діями ОСОБА_4 та ОСОБА_6 припинили роботу торгового закладу тривалістю на 10–15 хв, оскільки порушили нормальний режим його роботи, завдавши ТОВ «АТБ-маркет» майнової шкоди на суму 500 грн.
17 вересня 2018 року близько 02:00 ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявив злочинну самовпевненість, не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеки чи перешкоди для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, рухаючись проїзною частиною вул. Шевченка в районі будинку № 97 у м. Богуславі Київської області з перевищенням максимально дозволеної в населеному пункті швидкості руху, а саме зі швидкістю близько 80–90 км/год, не впевнившись у безпечності маневру та відсутності перешкод для руху, не впорався з керуванням транспортного засобу, змінив напрямок руху, виїхав на узбіччя своєї смуги руху, де відбулося зіткнення автомобіля з деревом, чим порушив вимоги Правил дорожнього руху, зокрема пунктів: пп. «а» п. 2.9, п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.4, 12.1, 10.1, 1.10.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири вказаного автомобіля                     ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди, а ОСОБА_8 отримав тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості. Сукупність допущених ОСОБА_4 вищезазначених порушень Правил дорожнього руху має прямий причинний зв`язок із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Крім того, 16 вересня 2019 року близько 02:30 ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні «Шиномонтажу» на АДРЕСА_2 , належному ФОП ОСОБА_9 , діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись відсутністю власника та очевидців своєї злочинної діяльності, таємно викрав камеру відеоспостереження марки «COVI SECURITY», модель AHD-103WC-20. Після вчиненого ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій майнову шкоду на суму 392,21 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_10 залишив без задоволення, а вирок Богуславського районного суду Київської області від 24 квітня 2020 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суди безпідставно застосували до підзахисного надмірно суворе покарання, не врахувавши в повній мірі даних про його особу, думки потерпілих та обставин, які пом`якшують покарання.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                           а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Із матеріалів провадження за скаргою видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорено.
Доводи захисника у скарзі щодо невідповідності призначеного засудженому                   ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості колегія суддів уважає безпідставними з таких підстав. 
За вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення передбачені статтями 66, 67 КК обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання засудженому ОСОБА_4 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи засудженому ОСОБА_4 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі: ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень; особу засудженого, який має місце проживання, за яким характеризується негативно, не працює, не перебуває на обліку в центрі зайнятості, неодружений, не має на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває; висновок органу пробації; думку потерпілих щодо міри покарання, а також те, що засуджений вчинив тяжкий злочин, який має незворотні наслідки у вигляді смерті двох осіб; обставини, що пом`якшують покарання, – щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину; обставину, яка обтяжує покарання, – вчинення всіх кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння. 
Ураховуючи наведені обставини, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання ОСОБА_4 за кожний злочин окремо в межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі і відповідно до ст. 77 КК – з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів та остаточне покарання визначив за сукупністю злочинів згідно з вимогами ст. 70 КК за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, яке не є максимальним у межах санкцій цих норм.
Разом з тим, суд правильно вказав, що немає підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК або для застосування статей 69, 69-1 цього Кодексу до ОСОБА_4 , оскільки відсутні передумови, за яких ці правові норми можуть бути застосовані, та відповідно до ч. 2 ст. 65 КК визначена міра покарання, а саме позбавлення волі засудженого, буде достатньою для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, правильно зауважив про дотримання вимог статей 50, 65 КК під час призначення покарання засудженому ОСОБА_4 , та, зазначивши докладні мотиви прийнятого рішення, обґрунтовано залишив вирок без змін.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, захисник у касаційній скарзі не навів.
Отже, Суд робить висновок, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_4 і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, у Суду немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, судом касаційної інстанції не встановлено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги захисника відсутні.
Враховуючи викладене та приписи п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 березня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                          ОСОБА_3