П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/74/21	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Стас Л.В..
суддів: Турецької І.О., Шевчук О.А.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови, –

                                                  ВСТАНОВИВ: 
         У січні 2021 року ФОП ОСОБА_1 ( далі – Позивач) звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Одеській області ( далі – Відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно - господарського штрафу №228569 від 14.12.2020 року за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 абз.16  ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
        В обґрунтування позову зазначив, що Відповідач, в порушення  ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. №2344-III  (далі - Закон № 2344-III), яка встановлює, що адміністративно - господарські санкції за порушення законодавства застосовуються саме до перевізників, безпідставно притягнув його до відповідальності. З цього приводу Позивач наголошує, що на момент перевірки транспортного засобу, перевізником являлося ТОВ  «СПЕКТРОЮГСТРОЙ», що підтверджується договорами оренди.
       Рішенням  Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року в задоволенні позову – відмовлено. 
       В апеляційній скарзі, ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду від 09 березня 2021 року - скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до автомобільних перевізників. Тобто, суб`єктом юридичної відповідальності, згідно абзацу 16 частини першої статті 60 Закону № 2344, є автомобільний перевізник. Відповідач не надав жодних доказів того, що Позивач у цьому спорі був перевізником вантажу у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому, за встановлених обставин, притягнення його до відповідальності за порушення вимог цього закону, є протиправним.
      Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. 
     Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
   
     Судом першої інстанції встановлено, що 12.08.2018 року автомобіль Mercedes-Benz, 2015 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 , який є власником даного автомобіля (а.с.9).

     13.08.2018 року між ТОВ “ВІРАЖ” та ТОВ “СПЕКТРОЮГСТРОЙ” укладено договір надання послуг за допомогою транспортного засобу № 1, відповідно до предмету якого Виконавець зобов`язується в установленому даним Договором порядку надавати Замовнику послуги по перевезенню бетону за допомогою МАЗ-6501С5 НОМЕР_2 , (надалі - транспортні засоби), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані Виконавцем послуги в строки та па умовах, передбачених даним Договором. Замовник використовує отриманий за цим Договором транспортні засоби у власній господарській діяльності дотримуючись вимог законодавства України та положень цього Договору. Виконавець повідомляє, що дані транспортні засоби не відчужені, не передані у користування третім особам та не обтяжені правами третіх осіб, крім тих прав, що передаються за цим Договором Замовнику. Замовник використовує дані транспортні засоби за їх технічним призначенням.

     01.11.2018 року між ТОВ “ВІРАЖ” та ТОВ “СПЕКТРОЮГСТРОЙ” укладено додаткову угоду до Договору про надання послуг за допомогою транспортного засобу № 1 від 13.08.2018 року, яким до п.1.1 внесено зміни, а саме: “Перевізник зобов`язується у встановленому даним договором порядку надавати Замовнику послуги по перевезенню бетону за допомогою спеціалізованого вантажного автомобільного транспорту Виконавця у міських і міжміських сполученнях, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити послуги надані Перевізником в строки та на умовах, передбачених цим договором” (а.с.17).

     01.11.2018 року між ТОВ “ВІРАЖ” та ТОВ “СПЕКТРОЮГСТРОЙ” укладено додаткову угоду до Договору про надання послуг за допомогою транспортного засобу № 1 від 13.08.2018 року, яким до зазначеного договору внесено зміни, а саме: 
      “Сторони дійшли згоди внести зміни до п. 5.1 розділу 1 “ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ” до Договору, виклавши його у наступній редакції:
        1.1 Перевізник зобов`язується в установленому даним Договором порядку надавати Замовнику послуги по перевезенню бетону за допомогою спеціалізованого вантажного автомобільного транспорту Виконавця у міських і міжміських сполученнях, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані Перевізником послуги в строки та на умовах, передбачених даним Договором.

       Сторони дійшли згоди внести зміни до розділу 9. “СТРОК ДІЇ ДОГОВОРУ ТА ІНШІ УМОВИ” до Договору, виклавши його у наступній редакції:
       9.8. Договір вважається укладеним з моменту його підписання обома Сторонами та діє до 31.12.2018 р., а в частині здійснення розрахунків до повного їх виконання. У випадку якщо одна із Сторін не доведе до відома іншу Сторону про розірвання Договору за 10 днів до закінчення, цей Договір автоматично пролонгується на рік.

     3. Інші умови Договору та Додатків до нього,не зазначені у даній Додатковій угоді, залишаються без змін.”

      16.11.2019 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ “ВІРАЖ” укладено договір оренди транспортного засобу №16/11, відповідно до предмету якого Орендодавець (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язується передати Орендареві (ТОВ “ВІРАЖ”) в строкове, платне користування транспортні засоби: спеціальний вантажний-спеціальний бетонорозміщувач -С, марки Mercedes-Benz, модель – Actros 3241В номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску; спеціальний вантажний-спеціальний бетонорозмішувач-С, марки Mercedes-Benz, модель – АХОR 4140 номерний знак НОМЕР_4 , 2015 року випуску; спеціальний вантажний-спеціальний бетонорозмішувач-С, марки Mercedes-Benz, модель – АХОR 4140 номерний знак НОМЕР_1 , 2015 року випуску (надалі іменуються “автомобілі”), а Орендар зобов`язується прийняти автомобілі та використовувати їх виключно за цільовим призначенням, здійснювати за необхідності ремонт, а також сплачувати Орендодавцеві орендну плату.

      Розділом 3 вказаного договору передбачено, що розмір орендної плати за цим Договором становить 6000,00 грн. за місяць. Орендар сплачує орендну плату шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок або шляхом їх внесення у касу Орендодавця до 5-го числа місяця наступного за розрахунковим. Розмір, форма, порядок, періодичність та спосіб внесення орендної плата за цим Договором можуть бути змінені за взаємною згодою Сторін, яка оформлюється додатковою угодою Сторін (а.с.11).

     16.11.2020 року ФОП ОСОБА_1 та ТОВ “ВІРАЖ” складено акт прийому-передачі до договору оренди транспортного засобу №16/11 від 16.11.2020 року, за яким зазначені вище у договорі автомобілі передані ТОВ “ВІРАЖ”.

     В матеріалах справи наявна товарна накладна від 05.11.2020 року № 32783, постачальник: ТОВ “СпектрЮгСтрой”, отримувач: ТОВ Ukrainian beer company distribution, автомобіль: НОМЕР_1 , товар: В25м350п4 Фібра 12м.куб. (а.с.8).

     05.11.2020 року старшими державними інспекторами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 242974 щодо перевірки транспортного засобу Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , водій – ОСОБА_4 (а.с.35).

     Зазначений акт підписаний водієм, який здійснював перевезення вантажу ОСОБА_4 без зауважень та без зазначення будь – яких пояснень. 

     Як вбачається з акту під час перевірки виявлено порушення, а саме: перевезення вантажу згідно накладної № 32783, (В25м350п4 Фібра) з перевищенням вагових норм, відповідальність за яке передбачена абз. 16 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (а.с.35).

     08.12.2020 року позивач отримав повідомлення-запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та/або порушення КУпАП від 30.11.2020 року, в якому зазначено позивачу прибути 14.12.2020 року для участі у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт та/або порушення Кодексу України про адміністративні правопорушення по акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 242974 від 05.11.2020 року (з/б а.с.36).

     14.12.2020 року розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт ФОП ОСОБА_1 , виконуючим обов`язки начальника Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Одеській області Кучеренко Г., прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 228569, якою з ФОП ОСОБА_1 , стягнуто 34000,00 грн штрафу за порушення абз. 16 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (з/б а.с.34).
    Не погоджуючись з таким  рішенням Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Одеській області, Позивач звернувся до суду з цим позовом. 
     Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що доводи позивача про те, що належний йому автомобіль Mercedes-Benz, модель – АХОR 4140 номерний знак НОМЕР_4 , перебував в оренді на час вчинення порушення, не підтверджено належними та допустимими доказами, а наявні у справі письмові докази підтверджують той факт, що ФОП ОСОБА_1 , як власник транспортного засобу, так і суб`єкт господарювання, в розумінні Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, є перевізником, отже, несе встановлену законом відповідальність за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт. Крім того, суд зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача або перевізника до уповноважених органів з метою отримання дозволу на рух з перевищенням вагових обмежень чи інформації про відмову від видачі вказаного дозволу уповноваженим органом, зважаючи на специфіку вантажу.

       Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. 
      
     Ключовим питанням у даному спорі, на думку скаржника, є те, що він не є перевізником, а тому не є суб`єктом правопорушення, передбаченого абз. 16  ст. 60 Закону № 2344-III.

    До того ж, на підтримку своєї позиції, скаржник наводить постанову Верховного Суду від 09.08.2019 р. у справі №806/1450/16, де касаційний суд визначився, що у випадку передачі власником транспортного засобу в користування іншій особі, власник втрачає статус автомобільного перевізника та не може бути суб`єктом відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1  статті 60 Закону №2344-III.

      Досліджуючи наведене питання, суд апеляційної інстанції звертається до приписів  Закону № 2344-III.

     Так,  стаття 1 Закону № 2344-III  унормовує, що  автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

     Відповідно до статті 48 даного  Закону,  автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством.

     Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази,  обґрунтовано зазначив, що в рамках цієї справи він не може визнавати договір оренди нікчемним, однак, в силу положень ч.2  ст. 2 КАС України  повинен встановити правомірність рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

     Отож, перевіряючи правомірність притягнення позивача як перевізника до відповідальності, суд констатував, що водій транспортного засобу не заявив при складанні акта перевірки про те, що ФОП ОСОБА_1 не є перевізником вантажу, оскільки транспортний засіб знаходиться в оренді. Договір оренди, на який посилається позивач, укладений сторонами в письмовій формі, проте не є нотаріально посвідченим, що свідчить про його нікчемність та відсутність юридичних наслідків. Вказані обставини свідчать про сумнівність укладеного договору. 

      Відповідно до частини 1  ст. 77 КАС України  кожна сторона повинна довести обставини на яких ґрунтуються її вимоги. Тобто, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

     Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17).

     З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, саме ФОП ОСОБА_1 , як позивач у справі та особа, яка стверджує не тільки про укладення договорів оренди транспортних засобів, а також про їх використання ТОВ « ВІРАЖ» в господарській діяльності, мало довести цю обставину, на яку посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

     У відзиві на позов, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, базуючись на висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 20 грудня 2018 року у справі №804/8740/16, зазначає про необхідність, у випадку передачі транспортного засобу в оренду, мати тимчасовий реєстраційний талон.

     Перевіряючи обґрунтованість такого доводу, колегія суддів встановила, що абз.4 п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388  (далі  Порядок №1388), а також п. 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої  Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року № 379  (далі  Інструкція № 379) не зобов`язують отримання такого документа, але, як зазначив Верховний Суд у згаданій вище постанові все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена  Законом № 2344-ІІІ.

    До того ж, слід зауважити, що тимчасовий реєстраційний талон називають у числі документів, необхідних платнику податків для підтвердження в податковому обліку «податкових» витрат з оренди.

     Досліджуючи правомірність спірної постанови №228569 від 14.12.2020 року, на предмет наявності складу порушення законодавства про автомобільний транспорт, колегія суддів вважає наступне.

     Згідно з абз. 16 частини 1  статті 60 Закону № 2344-IIІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

     Проводячи юридичний аналіз конструкції абз. 16 частини 1  статті 60 Закону №2344-IIІ, колегія суддів встановила, що для настання відповідальності за вказаною нормою є встановлення факту перевезення вантажу без відповідного дозволу.

     Частиною 3  статті 48 Закону № 2344-III  встановлено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти  відсотків.

     У разі відсутності документів, визначених  статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовують до автомобільних перевізників адміністративно-господарські штрафи, визначені  статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

     Водночас, дозвіл, відповідно до  ст. 48 Закону № 2344-III, що дає право на рух автодорогами України з перевищенням встановлених законодавством нормативно-вагових параметрів понад 20 % відсутній.

    За приписами ч. 2  ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 р. №3353 - ХІІ  (далі Закон - №3353 - ХІІ)  з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

     Відповідно до п. 22.1  ПДР  маса вантажу, що перевозиться і розподіл навантаження на осі не повинні перевищувати величин, визначених технічною характеристикою даного транспортного засобу.

     Відповідно до статті  ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» від 08.09.2005 № 2862-IV  рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

    Так, згідно з п. 22.5  ПДР  за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

     Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

     Тобто, за змістом наведених норм, правила перевезення неподільного та подільного вантажів у випадку перевищення вагових або габаритних параметрів є різними:
- перевезення неподільного вантажу допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі;
- перевезення подільного вантажу не допускається взагалі.

     Наведене свідчить про те, що законодавець з метою збереження автомобільних доріг встановив порядок перевезення як неподільного так і подільного вантажів, оскільки можливо безперешкодно розділити неподільний вантаж по різних автомобілях, не перевищуючи їх технічні характеристики та не пошкоджуючи автомобільні дороги. Натомість, для неподільних вантажів така можливість відсутня, а тому законодавством допускається перевезення таких вантажів з перевищенням габаритно-вагових параметрів, але за умови отримання відповідного дозволу.

    Сторонами у справі не заперечується обставина, що позивач перевозив будівельний матеріал - фібру,  який за своїм характером є подільним, тобто може при завантаженні бути поділений на окремі частки без втрати або пошкодженні його властивостей, а тому перевезення такого вантажу з перевищенням встановлених законодавством габаритно-вагових норм, відповідно до п. 22.5  Правил дорожнього руху  заборонено, що виключає можливість отримання перевізником відповідного дозволу.

     Резюмуючи викладене, колегія суддів зазначає, що заборона руху транспортних засобів з перевищенням вагових параметрів при перевезенні подільного вантажу, унеможливлює отримання перевізником дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

    За таких умов, оскільки видача дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, які перевозять подільні вантажі з перевищенням габаритно-вагових параметрів, не передбачена, то на особу не може бути накладений штраф відповідно до абзацу 16 частини 1  статті 60 Закону № 2344-IIІ  за відсутність такого дозволу.

     Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року “Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування” (далі - Порядок № 879).

      Відповідно до п. 31-1 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру.

    Логічний аналіз указаної норми свідчить про те, що законодавець вимагає або  дозвіл або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу.

    Існує правова позиція суду Верховного суду, що викладена в постанові від 29.01.2020 р. № 814/1460/16, що у випадку перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами до перевізника  лише може бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів.

     Використовуючи правовий висновок Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає, що у цій справі до позивача має бути застосована відповідальність у вигляді нарахування посадовою особою Укртрансбезпеки плати за проїзд, відповідно до п. 31-1 Порядку №879, що власне і було зроблено відповідачем, про що він заявив у відзиві на позов.

    За таких умов, колегія суддів вважає, що відсутня потреба у з`ясуванні обґрунтованості інших доводів апеляції, оскільки, на підставі встановлених обставин справи та викладених правових норм, сформована правова позиція щодо відсутності в діях ФОП ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого абз. 14 частини 1  статті 60 Закону №2344-IIІ, а відтак оскаржувану постанову слід визнати протиправною та скасувати.

      Виходячи за межі позовних вимог, суд керувався ч.2  ст.9 КАС України, яка дозволяє це зробити у випадку вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

     Вихід за межі позовних вимог відбувся на підставі того, що позивач, заявляючи питання про скасування спірної постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу, заявляв інші підстави, з якими суд апеляційної інстанції не погодився.

     За таких умов, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, адже позов задоволений з інших підстав, ніж заявляв позивач.

     Відповідно до абз.1 ч.1  ст.139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

    Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправною та скасування спірної постанови, сплачений позивачем судовий збір у сумі 840,80 грн. за подання позову, що підтверджується квитанцією №95354 від 30.12.2020 року (а.с.5) та за подання апеляційної скарги у сумі 1261,50 грн., що підтверджується квитанцією №7296 від 08.04.2021 року (а.с.80) належить стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті, оскільки суб`єкт владних повноважень  Південне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки в Одеській області, яке виступає відповідачем у справі, є його територіальним органом.

     Відповідно до приписів  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення  неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення  закону  або застосування  закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування  закону, який підлягав застосуванню. У цьому спорі, на думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції були неправильно розтлумачені правові норми, що регулюють порядок перевезення подільних вантажів.

     Стаття 328 КАС України  встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

     Водночас, пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

      Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто судове рішення, що ухвалене судом першої інстанції у справі, що розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

      Керуючись ст.ст.  308,  311,  317,  322,  325,  328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ: 
    
       Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
      
       Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови, - скасувати.
       Прийняти нову постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити - частково. 
       Визнати протиправною та скасувати прийняту Південним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки в Одеській області постанову про застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно - господарського штрафу №228569 від 14.14.2020 р. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 абз. 16  ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
      Стягнути з бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (код за ЄДРПОУ 39816845, юридична адреса: 03135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14) судовий збір у сумі 2 102 (дві тисячі сто дві ) грн. 30 коп. на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ).
      Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5  статті 328 КАС України.

 Дата складення повного судового рішення 17 червня 2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Турецька І.О.    Шевчук О.А.