Справа № 463/500/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3269/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Провадження № 22-ц/811/3270/20
Категорія: 77

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 квітня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Крайник Н. П.
суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.
                при секретарі: Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 2020 року та за апеляційною скаргою Львівського національного аграрного університету на ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в: 

       20.01.2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського національного аграрного університету, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ ректора Львівського національного аграрного університету № 698-к від 18.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 18.12.2019 року на підставі з п.2 ст.36 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету; стягнути з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.12.2019 року по день ухвалення рішення судом.
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету з 15 листопада 2012 року та була звільнена з роботи 20 січня 2019 року наказом № 07-к від 15 січня 2019 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05 грудня 2019 року зазначений вище наказ скасовано, її поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. В подальшому, наказами ректора Львівського національного аграрного університету № 669-к від 05.12.2019 року та № 675-к від 09.12.2019 року «Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету». Водночас, після поновлення на роботі їй було відмовлено у наданні щорічної відпустки за період 2018-2019 років. Крім цього, адміністрацією університету тричі складались акти про її відсутність на робочому місці, хоча на підставі таких актів до дисциплінарної відповідальності вона не притягалась. Протягом періоду часу з 09.12.2019 року по 18.12.2019 року вона виходила на роботу та виконувала посадові обов`язки. Однак, 18 грудня 2019 року у відділі кадрів її ознайомили із копією наказу № 698-к від 18 грудня 2019 року про її звільнення з роботи «з 18 грудня 2019 року згідно п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення терміну строкового договору) з виплатою компенсації за 3 календарних дні невикористаної щорічної оплачуваної відпустки. Підставою для її звільнення зазначено закінчення строкового трудового договору. Вважає наказ про її звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню, оскільки строковий трудовий договір між сторонами у письмовій формі жодного разу не укладався. Дія строкового трудового договору формально продовжувалась наказами ректора, останній раз наказом № 518-к від 22 серпня 2018 року та у подальшому її було переведено на посаду старшого викладача кафедри іноземних мов з 0,75 окладу на повний оклад на умовах строкового трудового договору по 12.08.2019 року (наказ № 566-к від 10 вересня 2018 року. Після поновлення на роботі 05 грудня 2019 року працювала два тижні на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов до 18 грудня 2019 року. За цей час роботодавцем не пропонувалось укладення жодного строкового договору. Крім того, у наказі про її поновлення не вказується про продовження роботи на підставі строкового трудового договору. Вважає, що її поновили на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов ЛНАУ без обмежень у строках роботи. Покликалася на вимоги ч.1 ст.39-1 КЗпП України, а саме що договір укладений із нею на невизначений строк, так як адміністрація відповідача безпосередньо після її поновлення не звільнила її за закінченням строку трудового договору. Оскільки строковий трудовий договір з нею не укладався, то вважає, що припинення з нею трудових відносин повинно регулюватися ст.ст.39, 39-1 КЗпП України. Крім цього, Законом України «Про освіту» передбачено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Також покликалася на те, що неодноразово зверталась зі скаргами на протиправну поведінку роботодавця щодо неї, як працівника. На час подачі даного позову Львівським апеляційним судом розглядається скарга на дії працівників відділу кадрів Львівського національного аграрного університету, також нею подано заяви в органи поліції за фактом підроблення документів, які пов`язані з її трудовою діяльністю. Вважає, що саме відстоювання своїх трудових прав є дійсною причиною повторного необґрунтованого звільнення її з роботи. 
         Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. 
               Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
       Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначила, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що звільнення її з роботи стало наслідком упередженого ставлення до неї роботодавця, як до працівника, яка активно відстоювала свої трудові права. Протягом останнього року після її звільнення з роботи (20.01.2019 року), вона неодноразово зверталась зі скаргами на адресу Міністерства освіти та науки України, Головного управління Держпраці у Львівській області, працівниками якої було складено протокол в адміністративному порядку щодо начальника відділу кадрів ЛНАУ за порушення трудового законодавства при її звільненні та нездійсненні належних доплат до зарплати за вислугу років. Вважає, що саме зазначені обставини стали причиною її повторного необгрунтованого звільнення з роботи «по закінченню строкового договору». Згідно правової позиції колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду України у справі 273/212/16-ц від 23.01.2018 року з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Вважає, що судом першої інстанції в рішенні не надано правової оцінки тим обставинам, що після поновлення її на роботі з 05.12.2019 року відповідач без жодних обмежень в строках подальшої роботи допустив її до роботи та погодився, щоб вона працювала на умовах безстрокового трудового договору, а потім дійшов висновку про звільнення її з роботи за строковим договором, який діяв до 12.08.2019 року. В оскаржуваному рішенні є лише посилання, що такий строковий договір між сторонами діяв до 12.08.2019 року, а на день поновлення її роботі закінчився, проте не має жодного обґрунтування законності дій роботодавця в контексті вимог закону - ст. 39-1 КЗпП України, згідно якої якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. 
       Просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
       Оскаржуваною ухвалою заяву представника відповідача Львівського національного аграрного університету Антоніва Назара Степановича про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного аграрного університету про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду.
               Ухвалу суду оскаржив Львівський національний аграрний університет.        
       Вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.
       Зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що не підлягають відшкодуванню понесені відповідачем витрати на правову допомогу, оскільки відповідачем не було зроблено відповідної заяви відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки такий висновок не відповідає дійсним обставинам справи та закону. Зокрема, згідно із правовою позицією об`єднаної палати Верховного Суду, висловленою в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази про розмір витра, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду. За даних обставин, законодавець не конкретизує як саме має бути зроблена заява, однак чітко визначає, що така заява залишається без розгляду виключно у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку. У своєму відзиві відповідач заявив, що у зв`язку з розглядом справи очікує понести судові витрати у розмірі 9250 грн 00 коп. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем у встановлені строки було подано докази, на підставі яких можливо встановити обсяг наданих послуг адвокатом та їх вартість, а саме надано копію договору про надання правової допомоги № JI.20.030.1.37/29/40 від 07.02.2020 та копію акту здачі - прийому виконаної роботи № JI.20.030.1.37/29/40-3/1 від 25.09.2020, де міститься детальний опис наданих послуг та їх вартість. Відтак, висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат з підстав відсутності заяви відповідача є безпідставним, оскільки суперечить фактичним обставинам та матеріалам справи.
       Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити.
       У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу ОСОБА_1 підтримав, проти задоволення скарги Львівського національного аграрного університету заперечив.
       Представник Львівського національного аграрного університету – Антонів Н.С. скаргу університету підтримав, проти задоволення скаргиОСОБА_1 заперечив.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Львівського національного аграрного університету на ухвалу суду підлягає до чаткового задоволення  з наступних мотивів.                
       Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
       Матеріалами справи встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05 грудня 2019 року (а.с.14-15), визнано незаконним та скасовано наказ ректора Львівського національного аграрного університету № 07-к від 15.01.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету. Стягнуто з Львівського національного аграрного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 97427,77 гривень, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 5262,93 гривні.
На виконання вищезазначеного рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05 грудня 2019 року (справа № 463/1166/19) наказом ректора Львівського національного аграрного університету Снітинського В.В. № 669-к від 05 грудня 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету з 05.12.2019 року. Забезпечено внесення запису до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок. Забезпечено виплату заробітної плати за один місяць у розмірі 5262,93 гривні після надання ОСОБА_1 банківських реквізитів рахунку. Також на виконання рішення суду ОСОБА_1 допущено до виконання посадових обов`язків.
       Наказом ректора Львівського національного аграрного університету Снітинського В.В. № 675-К від 09 грудня 2019 року (а.с.17), внесено зміни до наказу № 669-к від 05 грудня 2019 року, викладено п.1 наказу в наступній редакції «1. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Львівського національного аграрного університету».
       Оскаржуваним Наказом № 698-К від 18 грудня 2019 року позивач ОСОБА_3 звільнена з роботи згідно п.2 ст.36 КЗпП України (за закінченням строку трудового договору).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що  рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05 грудня 2019 року встановлено, що трудовий договір з  ОСОБА_1  було укладено на строк до 12  серпня  2019 року, так як за особистою згодою ОСОБА_1  вона була переведена на посаду старшого викладача кафедри з 0,75 окладу на повний оклад на час частково оплачуваної відпустки працівника ОСОБА_4 по догляду за дитиною віком до трьох років з 23.08.2018 року по 12 серпня 2019 року або до фактичного виходу її на роботу. Сторонаи не заперечили, що у подальшому між сторонами не укладалось інших договорів, які б регулювали трудові відносини ОСОБА_1 та Львівського національного аграрного університету. Вищезазначеним рішенням суду ОСОБА_1 поновлена на посаді старшого викладача кафедри на повний оклад з підстав, що роботодавець звільнив її з роботи до закінчення строку трудового договору; переукладання строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію частини другої статті 23 КЗпП України, не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю. Крім того, постановою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року рішення Личаківського районного суд м.Львова від від 05 грудня 2019 року, яким було визнано незаконним та скасовано наказ ректора Львівського національного аграрного університету від 15.01.2019 року № 07-к,  поновлено  ОСОБА_1  на роботі на посаді старшого викладача кафедри іноземних мов Університету та  стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, на виконання якого позивачка і була допущена до роботи, скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
       Наведене, на думку колегії суддів, не дає підстав для висновку, що фактично допустивши позивачку до виконання посадових обов`язків на підставі рішення суду, яке в наступному було скасоване, з позивачем було укладено безстроковий трудовий договір.
       Доводи скарги ОСОБА_1 правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. 
       Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами ухвали Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2020 року, якою залишено без розгляду заяву представника Львівського національного аграрного університету Антоніва Назара Степановича про розподіл судових витрат у даній справі з огляду на наступне.
       Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
       За змістом п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. 
       Згідно з ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
       Відповідно до положень п.8 ч.3 ст. 178 ЦПК України у відзиві на на позов відповідач викладає заперечення проти позову та зазначає про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс або очікує понести у зв`язку з розглядом справи. 
       В свою чергу, відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       Відповідно до положень статті 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
       Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак, в силу вимог ч.8 ст.279 ЦПК України судові дебати у такій не проводились. 
       Про орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в сумі 9250,0 гривень представник Львівського національного аграрного університету зазначив у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.45).
       Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 22.09.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
       25.09.2020 року (а.с.175) повноважний представник відповідача ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ч.8 ст.141 ЦПК України подав до суду заяву про розподіл судових витрат, у якій зазначив, що відповідачу надавалась правова допомога Адвокатським об`єднанням «МТА ПАРТНЕРИ» на підставі договору про надання правової допомоги № Л.20.030.1.37/29/40 від 07.02.2020 року. Вартість наданої правничої допомоги становить 7500,0 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем було подано докази, на підставі яких можливо встановити обсяг наданих послуг адвокатом та їх вартість, а саме надано копію договору про надання правової допомоги № JI.20.030.1.37/29/40 від 07.02.2020 та копію акту здавання - приймання правової допомоги № JI.20.030.1.37/29/40-3/1 від 25.09.2020, де міститься детальний опис наданих послуг та їх вартість. 
       Відтак, висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат з підстав відсутності заяви відповідача про розподіл судових витрат та не надання ним доказів про розмір таких до завершення розгляду справи, є безпідставним та суперечить матеріалам справи. 
       Однак, враховуючи обставини справи, суть спору, який стосується захисту  трудових прав позивачки, особу позивача, яка не працює, у зв`язку з чим не має  доходів, враховуючи, що представник позивача заперечив розмір витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що  ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2020 рокуслід скасувати, постановити нову ухвалу, якою заяву Львівського національного аграрного університетупро стягнення витрат на правову допомогу задоволити частково, стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівського національного аграрного університету 2000 грн. витрат на правову допомогу.
        Керуючись ст. 367, ст. 368, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375,п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

               п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 2020 року залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
       Апеляційну скаргу Львівського національного аграрного університету на ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2020 року задоволити частково.
       Ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 15 жовтня 2020 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою заяву Львівського національного аграрного університетупро стягнення витрат на правову допомогу задоволити частково. 
       Стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівського національного аграрного університету 2000 грн. витрат на правову допомогу.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 11 травня 2021 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Ванівський О. М.

                                                                                        Мельничук О.Я.