КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 760/1393/21                                             Головуючий у 1 інстанції: Українець В.В.
провадження №22-ц/824/8185/2021                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
07 червня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Гудзери Тараса Сергійовича - представника Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 28 січня 2021 року у справі за заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 , -
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2021 року заявник - Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 , в якій просив суд видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 - 5 000 грн.  заборгованості за житлово-комунальні послуги; 230 грн. 45 коп. - збитків від інфляції; 194 грн. 83 коп. - трьох процентів річних; 227 грн. - судового збору та 1 500 грн.- витрат на правову допомогу.
Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 28 січня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви в частині вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1 500 грн. з тих підстав, що заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
В апеляційній скарзі  Гудзери Т.С. - представника Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції помилково застосував ст.141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами у справах позовного провадження до стягнення судових витрат у справі наказного провадження.
Вказував, що відповідно до п.6 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
Наголошує, що п. 6 ч.1 ст.168 ЦПК України не звужує стягнення з боржника судових витрат стягненням тільки судового збору, отже до судових витрат, які підлягають стягненню з боржника за судовим наказом, включені також витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до  вимог ст.263  ЦПК України  судове рішення  повинно ґрунтуватися  на засадах  верховенства права,  бути законним  і обґрунтованим.  Законним є рішення,  ухвалене судом  відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм  процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно зі ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі (п.14 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України відмовив у видачі судового наказу, оскільки заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Судом встановлено, що заявник - Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1 , в якій просив суд видати судовий наказ, яким стягнути з  ОСОБА_1 : 5 000 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги; 230 грн. 45 коп. - збитків від інфляції; 194 грн. 83 коп. - трьох процентів річних; 227 грн. - судового збору та 1 500 грн. - витрат на правову допомогу.
За п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.
Відповідно до ст.163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 
3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 
4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги. 
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки заява про видачу судового наказу відповідає вимогам ст.163 ЦПК України.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом ст.168 ЦПК України у судовому наказі зокрема зазначається сума грошових коштів, які підлягають стягненню та сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
Оскільки судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які включають витрати на професійну правничу допомогу, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження.
Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1)      неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2)      недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3)      невідповідність висновків суду обставинам справи;
4)      порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення апеляційної скарги  Гудзери Т.С. представника Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,- 
 
       п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  Гудзери Тараса Сергійовича представника Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                        

Судді: