ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 травня 2021 року           справа №320/9641/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Сіваченка І.В., Міронової Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 р. у справі № 320/9641/20 (головуючий І інстанції Стойка В.В. ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                          ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі – відповідач, Прокуратура), в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати сум добових витрат за час перебування у службових відрядженнях за 2018-2019 роки; стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_1 добові за час перебування у відрядженнях за 2018-2019 роки у розмірі 25320,00 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 адміністративну справу передано на розгляд Донецького окружного адміністративного суду.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду  від 30.11.2020 прийнято до розгляду позовну заяву і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року задоволенні частково позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 сум добових витрат за час перебування у службових відрядженнях за 2018-2019 роки; зобов`язав Головне управління Національної поліції України в Донецькій області повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 добових з урахуванням висновків суду.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що позивач у відповідності до Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 13.03.98 № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362) (далі – Інструкція № 59), після повернення з відрядження повинен був надати усі документи до Управління протягом 5 банківських днів з дати повернення до місця роботи. Суд помилково зазначив про безперервність відрядження протягом 2018-2019 роки, оскільки позивач у період з 26.09.2019 по 29.09.2019 виконував службові обов`язки за посадою, з 30.09.2019 по 14.11.2019 знаходився у щорічній відпустці, з 15.11.2019 по 17.11.2019 виконував обов`язки за посадою, з 18.11.2019 по 05.12.2019 перебував на лікарняному. Отже, у позивача було достатньо часу надати документи. Також, апелянт зазначає, що позивач повинен був подати відповідні документи для отримання компенсації до кінця бюджетного року, що останнім не було здійснено, на підставі чого відповідачем не було здійснено запит щодо виділення бюджетних коштів для компенсації витрат позивача на відрядження.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без участі. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 07.11.2015 року перебував на службі  в органах ГУ НП в Донецькій області.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 29.06.2018 року № 172,   ОСОБА_1 відряджено з 21.06.2018 року до особливого розпорядження. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 13 на період з 21.06.2018 по 19.08.2018 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 17.08.2018 року № 212,   ОСОБА_1 відряджено з 20.08.2018 року до 19.09.2018 року.   Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 15 на період з 20.08.2018 по 19.09.2018 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 13.09.2018 року № 2385,   ОСОБА_1 відряджено з 19.09.2018 року до 18.10.2018 року. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 16 на період з 19.09.2018 по 18.10.2018 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 23.10.2018 року № 2042,  продовжено відрядження ОСОБА_1 з 19.10.2020 року по 17.11.2018 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 17 на період з 19.10.2018 по 17.11.2018 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 21.11.2018 року № 2993, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 19.11.2018 року по 18.12.2018 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 18 на період з 19.11.2018 по 18.12.2018 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 20.12.2018 року, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 20.12.2018 року по 18.01.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 22 на період з 20.12.2018 по 18.01.2019 року. 
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 17.01.2019 року № 114, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 18.01.2019 року по 16.02.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 1 на період з 18.01.2019 року по 16.02.2019 року. 
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 16.02.2019 року № 377, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 17.02.2019 року по 18.03.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 2 на період з 17.02.2019 року по 18.03.2019 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 22.04.2019 року № 1011, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 25.04.2019 року по 24.05.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 3 на період з 25.04.2019 року по 24.05.2019 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 22.05.2019 року № 1307, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 25.05.2019 року по 23.06.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 5 на період з 25.05.2019 року по 23.06.2019 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 25.06.2019 року № 1613, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 25.06.2019 року по 24.07.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 6 на період з 25.06.2019 року по 24.07.2019 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 25.07.2019 року № 1917, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 25.07.2019 року по 23.08.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 7 на період з 25.07.2019 року по 23.08.2019 року.
Згідно Наказу ГУ НП в Донецькій області від 29.08.2019 року № 2255, продовжено   відрядження ОСОБА_1 з 27.08.2019 року по 25.09.2019 року на 30 діб. Про перебування у відрядженні свідчить Талон-відрядження, Картка автоматизованої інформаційної системи “Відрядження” та Посвідчення про відрядження 105/К № 8 на період з 27.08.2019 року по 25.09.2019 року.
Листом від 11.06.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про компенсацію добових витрат на відрядження у тому числі за період 2018-2019 рр.
Листом ГУ НП в Донецькій області від 22.06.2020 року № 748/26/01-2020, наданим у відповідь на Лист позивача від 11.06.2020 року за вхідним № 2958,  повідомлено про повернення без виконання посвідчень про відрядження за період 2018-2019 рр. у зв`язку з несвоєчасністю їх надання.
Наказом ГУ НП в Донецькій області № 366 о/с від 31.08.2020 року, позивача звільнено зі служби. 
Матеріали справи не містять доказів виплати позивачу добових за вказані у Наказах періоди.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності дій відповідача щодо невиплати позивачу добових, враховуючи положення КЗпП України та наявність права позивача на їх отримання добових за умови порушення порядку їх відшкодування. Враховуючи встановлений п. 18, 19 Розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.08.2017 № 672 (далі – Закон № 672) обов`язок відповідача перевірити правильність та належність документів, суд вважав за належне зобов`язати відповідача повторно розглянути питання про виплату добових з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
За частиною 1, 3, 4, 10 статті 71 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські за їхньою згодою можуть бути відряджені до органів державної влади, установ та організацій із залишенням на службі в поліції, але зі звільненням із займаної посади з подальшим призначенням на посади відповідно до переліку посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в державних органах, установах та організаціях, що затверджується Президентом України.
Рішення про відрядження поліцейських приймає керівник поліції.
Відрядження оформлюється на підставі запиту керівника державного органу, установи, організації, рапорту поліцейського та відповідного подання його прямого керівника.
За відрядженими до органів державної влади, установ та організацій поліцейськими та членами їхніх сімей зберігаються всі гарантії та пільги, визначені законом для такої категорії осіб.
Відповідно до п.1 Розділу І Інструкції № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.
За положенням п. 6, 7 Розділу І Інструкції № 59, підприємство, що відряджає працівника, зобов`язане ознайомити його з кошторисом витрат (або з довідкою-розрахунком на виданий аванс, складеною за довільною формою), а також з вимогами нормативно-правових актів стосовно звітування про використання коштів, виданих на відрядження. Підприємство самостійно встановлює порядок ознайомлення працівника, який направляється у відрядження за кордон, з його фінансовими зобов`язаннями, що регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98) та цією Інструкцією.
Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При відправленні транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 0 години і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де працює відряджений працівник, у строк відрядження зараховується час, який потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи.
Відповідно до п. 8, 9 Розділу І Інструкції № 59, на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.
Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.
За положенням п. 14, 15 Розділу І Інструкції № 59, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України. У разі відрядження за кордон підтвердні документи, що засвідчують вартість понесених за кордоном у зв`язку з таким відрядженням витрат, оформлюються згідно із законодавством відповідної держави.
Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.
Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.08.2017  № 672, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 серпня 2017 р. за № 1042/30910, відповідно до   Закону України   “Про Національну поліцію”,   Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877,   пункту 13   постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 “Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів”, постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року   № 426   “Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції Державної фіскальної служби, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту”, Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658, та з метою визначення особливостей направлення в службові відрядження поліцейських, затверджено Інструкцію про службові відрядження поліцейських у межах України.
 Ця Інструкція визначає особливості направлення у службові відрядження поліцейських структурних підрозділів апарату центрального органу управління поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції та головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, областях, м. Києві, у тому числі їх територіальних (відокремлених) підрозділів (управлінь, відділів, відділень поліції), а також підприємств, закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи (підрозділи) поліції), у межах України (п.1 Інструкції).
Відповідно п. 2 Розділу І Інструкції № 672, службовим відрядженням вважається поїздка поліцейського за наказом, підписаним керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов`язки, його першим заступником або заступниками відповідно до їх компетенції, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби.
Як встановлено п. 1 Розділу ІІ Інструкції № 672, при направленні поліцейського у службове відрядження видається наказ, підписаний керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов`язки, його першим заступником або заступниками відповідно до розподілу функціональних обов`язків (посадових інструкцій). У наказі зазначаються пункт призначення, найменування органу поліції, у тому числі його територіального (відокремленого) підрозділу (управління, відділу, відділення), куди відряджено працівника, строк та мета відрядження. Зміна строків відрядження або пунктів призначення здійснюється шляхом видання нового наказу тощо.
Згідно п. 2, 3 Розділу ІІ Інструкції № 672, строк перебування поліцейського у відрядженні визначається керівником, але не може перевищувати 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року   № 98   “Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів” (далі - постанова КМУ № 98), та випадків, передбачених пунктами   4   та   6   цього розділу. 
З дозволу керівника органу поліції або особи, яка виконує його обов`язки, ураховується затримка у відрядженні з причин, що не залежать від відрядженого поліцейського, за наявності підтвердних документів. При цьому загальний строк відрядження не може перевищувати 60 календарних днів. 
Рішення керівника органу поліції або особи, яка виконує його обов`язки, про продовження строку службового відрядження поліцейського оформляються наказом.
Поліцейським, направленим у службові відрядження, за кожний день перебування у відрядженні в межах строків, передбачених пунктом 2 цього розділу, виплачуються добові в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.
Як передбачено п. 10 Розділу ІІІ Інструкції № 672, фактичний час перебування в службовому відрядженні визначається за наявними відмітками в посвідченні про відрядження, засвідченими підписами керівників та печаткою органів (підрозділів) поліції, куди відряджений поліцейський, а також за місцем проходження служби. 
Відмітки в посвідченні про відрядження засвідчуються печаткою. 
У разі відсутності відміток про вибуття з місця постійної служби, прибуття у відрядження та повернення з відрядження добові витрати не відшкодовуються. 
Пунктом 12, 14  Розділу ІІІ Інструкції № 672 закріплено, виплата   добових поліцейським не здійснюється за дні, коли вони    забезпечуються харчуванням за рахунок держави (у передбачених законодавством випадках). Розміри   добових витрат та гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу визначаються відповідно до   додатка 1   до постанови КМУ № 98.
Відповідно до п.16, 17 Розділу ІІІ Інструкції № 672, після повернення зі службового відрядження протягом п`яти робочих днів поліцейський зобов`язаний подати до бухгалтерської служби картку АІС «Відрядження» у паперовому вигляді, посвідчення про відрядження та звіт про використання коштів.
У разі якщо під час службових відряджень поліцейський отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру використаних коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи).
Поліцейський заповнює картку АІС «Відрядження» відповідно до порядку її заповнення, визначеного в посвідченні про відрядження.
Пунктами 18 та 19 Розділу ІІІ Інструкції № 672 визначено, що якщо до бухгалтерської служби звіт про використання коштів подано заповненим неповністю, з помилками та/або без підтвердних документів, його разом зі всіма документами повертають поліцейському без виконання.
Поліцейський у строк до трьох робочих днів з часу повернення звіту про використання коштів повинен подати до бухгалтерської служби виправлений звіт про використання коштів та підтвердні документи.
Не дозволяється видавати аванс на відрядження поліцейському, який не відзвітував про авансові кошти, отримані та витрачені в попередньому відрядженні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98, затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з   додатком 1, яким визначено, що добові витрати на відрядження по Україні становлять – 60 грн.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що виплата добових, здійснюється на підставі оформлених належним чином картки АІС «Відрядження», посвідченнях про відрядження та звіту про використання коштів. 
Матеріали справи свідчать, що  позивачем до відповідача було надано заяву від 11.06.2020 про компенсацію добових за період 2018-2019 р. Однак, відповідачем не виплачено таку компенсацію з посиланням на сплив бюджетного року в якому позивач перебував у відрядженні.
Стосовно посилання апелянта на порушення строку подання відповідної заяви, суд зазначає наступне.
Посилання апелянта на п. 17 розділу ІІІ Інструкції 59, суд не приймає до уваги, оскільки розділ ІІІ Інструкції  регулює порядок відрядження за кордон, тобто не стосується правовідносин які виникли у межах справи.
Положенням Інструкції № 672 встановлено обов`язок подати документи про перебування у відрядженні саме у строк п`яти робочих днів після повернення зі службового відрядження.
Проте, вищезазначеними нормативними актами не встановлено наслідків порушення строку подання вказаних документів.
Суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Згідно статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.
Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.
За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).
Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
Нормами статті 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України).
Отже, з огляду на положення вищезазначених норм спеціального законодавства та КЗпП України, особа має права на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями, отже і на отримання сум добових витрат за час перебування у службових відрядження незалежно від дати звернення.
Крім того, неподання відповідних документів у році відрядження зумовлена тим, що позивач  знаходився у відрядженнях у м.Київі протягом 2018-2020 років фактично безперервно, що унеможливлювало їх подачу. Щодо посилання апелянта  на те, що у позивача було достатньо часу надати документи, оскільки у період з 26.09.2019 по 29.09.2019 він виконував службові обов`язки за посадою, з 30.09.2019 по 14.11.2019 знаходився у щорічній відпустці, з 15.11.2019 по 17.11.2019 виконував обов`язки за посадою, з 18.11.2019 по 05.12.2019 перебував на лікарняному, суд зазначає, що періоди з 30.09.2019 по 14.11.2019, з 18.11.2019 по 05.12.2019, та 28.09.2019, 29.09.2019, 16.11.2019, 17.11.2019 не є робочими днями, кількість інших днів становить значно меншу кількість ніж визначений Інструкцією № 675 строк.
Щодо посилань апелянта на відсутність бюджетних асигнувань для таких виплат через несвоєчасне звернення позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11) вказав на необхідності дотримання принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Європейський Суд у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. При цьому, суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 р. у справі № 320/9641/20 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 р. у справі № 320/9641/20 -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано 19 травня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                                 Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                     І.В. Сіваченко

                                                                                                              Г.М. Міронова