Постанова
Іменем  України
 
31 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 766/5115/16-ц
 
провадження № 61-23097св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року в складі судді Майдан  С.  І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 20  листопада 2019 року в складі колегії суддів: Вейтас І. В., Приходько  Л.  А., Радченка С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина. 
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 прозвернення стягнення на предмет іпотеки.
Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та  ОСОБА_1 уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії № Ф070367П, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 35 800,00 дол. США зі сплатою 12,5% річних строком до 16 травня 2022 року.
В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 17 травня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір №02-23-Ф070367П-891, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 20 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 59 021,87 дол. США, що еквівалентно 1 380 759,88  грн, позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070367П від 17 травня 2007 року станом на 20 березня 2015 року в розмірі 59 021,87 дол. США, звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 02 грудня 2008 року, а зі спливом 60 днів з несплати чергового платежу строк користування кредитом вважається таким, що сплив, тому з 11 березня 2009 року у позивача виникло право звернення до суду за захистом своїх прав, проте позивач звернувся до суду лише 14 червня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 квітня 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, та виходив з того, що строк позовної давності для пред`явлення позивачем вимоги до відповідача сплив 12 березня 2012 року відповідно до пункту 4.5 договору, а тому погашення відсотків у 2014 році не може переривати строк позовної давності, який закінчився.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У грудні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга АТ «Укрсоцбанк», в якій банк, посилаючись на недотримання судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не правильно трактовано подані до суду докази, а саме розрахунок заборгованості та довідки про сплачені грошові суми, з яких вбачається, що останній платіж здійснено позичальником у червні та липні 2014 року, а тому банком не пропущено строк позовної давності. Судами не враховано, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі №910/10254/18, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Суд апеляційної інстанції не врахував та належним чином не перевірив доводи позивача, що окрім списання грошових коштів з рахунків відповідача, остання також самостійно вносила грошові кошти до каси банку. Суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
У грудні 2019 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») подало до суду заяву про заміну сторони її правонаступником.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Загоруйко Г. А. подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що строк позовної давності не міг бути перерваний частковою сплатою заборгованості після 12 березня 2012  року, оскільки не може бути перерваний строк, який закінчився, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними. Наступні платежі, які здійснені 09 квітня 2010 року та в подальшому зараховані банком на погашення відсотків, не мають правового значення для строку кредитування.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про заміну сторони задоволено, залучено АТ «Альфа-Банк» до участі у справі №766/5115/16-ц в якості правонаступника АТ «Укрсоцбанк», відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №766/5115/16-ц з Херсонського міського суду Херсонської області.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу №766/5115/16-ц призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 17 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № Ф070367П, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 35 800,00 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних строком до 16 травня 2022 року.
Сума щомісячного погашення кредиту повинна дорівнювати 199,00 дол. США; сума останнього траншу дорівнює 179 дол. США.
Сторони договору у пункті 4.5 договору передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Цього ж дня, 17 травня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № Ф070367П від 17 травня 2007 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №02-23-Ф070367П-891, відповідно до якого відповідач передав позивачеві в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 20  березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 59 021,87 дол. США, що еквівалентно 1 380 759,88 грн, у зв`язку із чим позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №Ф070367П від 17 травня 2007 року станом на 20 березня 2015 року в розмірі 59  021,87  дол. США, звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Згідно статті 572 ЦК України, частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни, зокрема, і шляхом неналежного виконання умов договору, тобто сплати суми щомісячного платежу менше ніж                199,00 дол. США.
Аналогічні висновки про застосування норм права щодо зміни строку договору у подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/7362/14-ц (провадження
№ 61-13620св18); від 20 червня 2019 року у справі № 753/14559/15-ц (провадження № 61-12798св18) та від 24 липня 2019 року у справі
№ 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що останньою датою повернення позичальником грошових коштів є 02 грудня 2008 року, тобто з 10 січня 2009 року відповідачем не виконувалися обов`язки за кредитним договором, а зі спливом 60 днів і не сплати чергового платежу, відповідно до пункту 4.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії, строк користування кредитом є таким, що сплив. 
Отже, з 11 березня 2009 року у позивача виникло право звернення до суду за захистом своїх прав, проте позивач до суду з цим позовом звернувся лише 14 червня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Разом з тим, з наданого банком розрахунку заборгованості, виписок по особовому рахунку відповідача, вбачається, що протягом 2008-2014 років здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом (загалом 22 платежі).
Останні платежі за договором здійснені позичальником 02 червня 2014  року у розмірі 40,00 дол. США та 24 липня 2014 року у розмірі 20,00  дол. США, на підтвердження чого банком надано заяви на переказ готівки.
Апеляційний суд відхилив доводи банку про переривання перебігу позовної давності, виходячи з того, що остання оплата готівкою в касі банку здійснена позичальником 02 грудня 2008 року, а самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором, не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу, і не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності. 
Крім того, апеляційний суд відхилив доводи позивача про сплату відповідачем заборгованості у 2014 році, оскільки така сплата не свідчить про переривання строку позовної даності, так як строк позовної давності сплив 12 березня 2012 року, а тому не може бути перерваний строк, який закінчився.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.
Апеляційний суд вказаного не врахував та належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача не перевірив, проте з них вбачається, що протягом 2008-2014 років здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом (загалом 22 платежі), зокрема, і внесенням готівки в касу банку 12 жовтня 2009 року (а. с. 171 зворот), 14 жовтня 2009 року (а.с. 172), 14 січня               2010 року (а. с. 170), 02 лютого 2010 року, 15 березня 2010 року, 12 квітня 2010 року, 11 жовтня 2010 року, 02 листопада 2010 року, 14  грудня              2010 року, 05 січня 2011 року (а. с. 172), 15 березня 2011 року (а. с. 173), 26 червня 2012 року (а. с. 199 зворот), 09 липня 2012 року (а. с. 200),               10 жовтня 2013 року (а. с. 204), 06 листопада 2013 року (а. с. 204 зворот), 04 грудня 2013 року (а. с. 205) тощо.
Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не надав належної оцінки тому, що згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, відповідачем здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом протягом 2008 - 2014 років. Отже, суду апеляційної інстанції належало б надати оцінку указаним обставинам та встановити, чи свідчать указані факти про вчинення відповідачем дії з визнання свого боргу, які відповідно до статті 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності. 
 
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд у силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.
 
Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні частини позову з підстав пропуску строку позовної давності не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав. 
При цьому, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», задовольнити частково.
 
Постанову Херсонського апеляційного суду від 20 листопада 2019 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. С. Жданова	
Судді:	В. М. Ігнатенко	
 	С. О. Карпенко	
 	В. А. Стрільчук	
 	М. Ю. Тітов