КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2160/2021                                                      
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
             27 травня 2021 року                                                                м. Київ
                                                                                                               справа № 369/1594/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В., 
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Дубас Т.В.,
у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

встановив:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 ,  звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Заява обґрунтована тим, що 31.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружні стосунки заявника з ОСОБА_1 вже тривалий час були напружені. З народженням другої дитини - доньки ОСОБА_5 , чоловік почав застосовувати до заявника як фізичне, так і психологічне насильство. Це проявлялось у нанесенні їй побоїв та постійних образах нецензурною лайкою. Він постійно провокував її на скандали, не соромлячись малолітніх дітей та не турбуючись про її здоров`я як матері, яка годує маленьку дитину. 01.01.2020 року, після випадку ненормального поводження її чоловіка з дитиною, по дорозі додому вона намагалась з`ясувати причину такої поведінки та запевнити, що таке відношення до дитини є неприпустимим. Проте це тільки ще більш обурило ОСОБА_1 та він заборонив їй висловлювати свою думку. 02.01.2020 року вона повідомила чоловіка, що їхні відносини треба закінчувати, оскільки не хоче та не може терпіти його зневажливе відношення до неї та дітей. Вона поїхала до своїх батьків до м. Васильків. Протягом майже трьох тижнів ОСОБА_1 не зв`язувався із заявником та не цікавився дітьми, обмежившись за весь час лише одним смс-повідомленням. За останній час у відповідача постійно спостерігаються неконтрольовані спалахи агресії. Він зриває свою злість на ній та дітях. Його постійні докори та депресивний стан впливають на її самопочуття, пригнічуючи її емоційний стан. 
Остаточно вирішивши для себе, що подружнє життя з відповідачем закінчилось, 18.01.2020 року вона разом зі своїм батьком приїздила до їхнього з ОСОБА_1 помешкання за адресою: АДРЕСА_1 для збирання речей, які залишились. Намагаючись потрапити до квартири, вона виявила заміну замків.  ОСОБА_1 відкрив двері та впустив її разом з її батьком та сином до квартири. Коли вона почала збирати речі, ОСОБА_1 дістав револьвер та почав погрожувати їй та її батькові, при цьому він забрав силою їхнього сина та тримав його, всупереч того, що дитина плакала та просилась до матері. Заявник зателефонувала подрузі та викликала на допомогу чоловіка подруги - ОСОБА_9 , який також є її кумом. 
Однак, ОСОБА_1 не реагував та продовжував розмахувати зброєю, почергово направляючи її на заявника з сином на руках, її батька та кума. В подальшому в ході сварки ОСОБА_1 ще більше обурився та попрямував до сейфу, з якого дістав рушницю, зарядив її та почав погрожувати її застосувати. Батько - ОСОБА_10 викликав патруль поліції. Коли ОСОБА_1 почув, що приїхала поліція, він почав розряджати рушницю та в цей час заявник змогла відчинити двері. ОСОБА_1 було затримано та вилучено зброю. 
На ОСОБА_1 було складено два адміністративні протоколи за ч. 1 ст. 191 КУпАП та за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.  Наразі справи про адміністративні правопорушення за вищезазначеними статтями знаходяться на розгляді в Києво-Святошинському районному суді Київської області. За її заявою від 18.01.2020 до ЄРДР (кримінальне провадження 12020110200000340) внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством). На даний час вона разом з дітьми мешкає окремо від чоловіка за адресою своїх батьків: АДРЕСА_2 .
Тому просила встановити обмежувальний припис терміном на шість місяців стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом: заборони ОСОБА_1 наближатися на відстань 300 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ; заборони ОСОБА_1 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_1 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборони ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори, іншу переписку шляхом стільникового зв`язку з ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборони ОСОБА_1 використання та розповсюдження особистих даних ОСОБА_2 (фото, відео, телефонні контакти).
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року  заяву задоволено частково. 
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців з визначенням заходів тимчасового обмеження його прав у виді:
Заборони ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче, ніж 300 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
В іншій частині заяви відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що на ні на дату винесення оскаржуваного судового рішення від 02 березня 2020 року, ні станом на дату подання даної апеляційної скарги його не притягнуто ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності. Він  ніколи не притягувався до відповідальності, ніколи не порушував громадського порядку. Жодного разу не застосовував ні фізичного, ні психологічного насилля по відношенню ні до своїх дітей, ні до дружини. Останнім часом, він займається благодійним фондом «МБФ з відкритим Серцем», який допомагає діткам інвалідам та діткам з неблагонадійних, малозабезпечених родин. Він, як чоловік і батько, створював всі умови для комфортного і безпечного життя своєї сім`ї, повністю матеріально забезпечував родину, за останні роки він неодноразово з родиною були на відпочинку за кордоном. Зазначає, що 18.01.2020 року він дійсно дуже злякався, що втрачає сім`ю, дружину, дітей і вів себе спонтанно, на відміну від заявника, яка все спланувала. Після цих подій він намагався примиритись з дружиною, однак вона не виходить на зв`язок. Батьки заявника разом з нею перешкоджають йому бачитись з дітьми. Тому він звернувся до Уповноваженого Президента України з прав дитини, за фактом незаконного вивезення дітей заявником. Також, він змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними (справа № 369/4590/20) та з позовом про визначення місця проживання дітей з батьком (справа № 369/2174/20). На даний час судовий розгляд по цим справам триває.
Посилається на те, що на підтвердження того, що він наносив «постійно побої» заявнику, зривав свою злість на ній і на дітях та застосовував психологічне і фізичне насилля по відношенню до своєї сім`ї, заявник не подала жодного письмового доказу. Однак, суд прийняв цю інформацію, як достовірну. Крім ситуації, яка відбулася 18 січня 2020 року, в результаті якої відносно апелянта буди складені протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності, інших підстав для винесення обмежуваного припису у суду не було. Звертає увагу, що 18 січня 2020 року конфлікт скоріше стався між ним і ОСОБА_10 (батьком заявника), а не безпосередньо між ОСОБА_2 і ним. Тобто, підставою для винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції стала лише одна конфліктна ситуація, яка відбулася 18 січня 2020 року, і тоді заяви до поліції подали всі учасники конфлікту, в тому числі і апелянт. Інформація, зазначена в рішенні суду першої інстанції, що ОСОБА_1 нібито постійно наносив побої заявнику, ображав її і дітей не відповідає дійсності та не підтверджується жодним допустимим доказом.
Вважає, що рішення прийнято без з`ясування всіх обставин справи та дослідження всіх доказів, а також у апелянта є сумніви щодо упередженості судді, яка рівно 6 місяців (строк дії обмеженого припису) готувала повний текст рішення, у зв`язку з чим він був позбавлений фактичної можливості захистити свої права в апеляційному суді.
Наголошує на тому, що сам факт звернення заявника до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій відносно неї свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим,  просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника (Постанова ВСУ від 19 травня 2020 року по справі № 404/5203/19). Вказує, що заява про видачу обмежувального припису була прийнята судом 03.02.2020 року, а на наступний день 04.02.2020 року ОСОБА_2 було отримано смс-повідомлення наступного змісту «Суда не будет. До него никто не доживет. Живым никто не выйдет». Стверджує, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей вчинив фізичне та психологічне насильство.
Звертає увагу на те, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.05.2020 року, яка набрала законної сили 15.05.2020 року, було встановлено, що ОСОБА_1 вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - вчинення домашнього насилля по відношенню до дружини ОСОБА_2 . Проте строк притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності сплинув. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.02.2020 року суддя, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, серед яких протокол серії ГР № 209043 від 18.01.2020 року про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 192 КУпАП, витяг з ЄРДР, письмові пояснення ОСОБА_2 , копію протоколу огляду місця події, копію дозвільних документів на право зберігання та носіння ОСОБА_1 зброї, прийняла рішення про закриття провадження у справі та передачу матеріалів щодо ОСОБА_1 в порядку ст. 253 КУпАП органам досудового розслідування до Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області. 
Наразі Києво-Святошинським районним судом Київської області розглядається кримінальне провадження №369/2941/20 (1-кп/369/1080/20) щодо кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством), де потерпілою зокрема є ОСОБА_2 , обвинуваченим - ОСОБА_1 . Таким чином, звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї та погрозою вбивством, в яких вона порушувала питання про знущання останнім над нею і малолітніми дітьми шляхом застосування фізичної сили, погрозами щодо її вбивства, морального й психологічного тиску, знайшло своє підтвердження.
 
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_3 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Заінтересована особа ОСОБА_1 двічі, а саме 06 травня 2021 року та 27 травня 2021 року, в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності  відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. 
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилаючись на  пояснення представника заявника, протокол допиту свідка ОСОБА_2 та досліджених в судовому засіданні доказів, вважав, що ОСОБА_1 систематично застосовує до ОСОБА_2 домашнє насильство у вигляді словесних образ, погроз, залякування, стусанів, погроз вбивством та застосуванням зброї.
Тому, враховуючи встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1 шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язку, зокрема, встановленого п. 5 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» строком на шість місяців.
Суд, дослідивши докази в їх сукупності, приймаючи до уваги ризики та, враховуючи, задекларовані у ст. 3 Конституції України гарантії держави, відповідно до яких людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, вважав, що обмеження прав ОСОБА_1 переслідує законну мету, здійснюється відповідно до закону та є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення законної мети - безпеки постраждалої особи від потенційного домашнього насильства.
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду щодо наявності підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.   
 
Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» (Закон № 2229-VIII).
Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).
Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
 
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.
Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»)
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок про те, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі Україні про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09 лютого 2021 року у справі  № 557/1517/20, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Терміновий заборонний припис стосовно кривдника спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.
 
Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №595, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 31.05.2014.
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 15.02.2017 року та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 14.08.2019 року.
Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №3232-563358-2017 від 27.06.2017 року, заявник ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де  проживала разом із чоловіком ОСОБА_1 до 02.01.2020 року.
З 02.01.2020 року заявник ОСОБА_2 проживає зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_2 .
18.01.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла конфліктна ситуація, учасником якої також став батько позивача - ОСОБА_10 .
Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ГР №209043 від 18.01.2020 за ч. 1 ст. 192 КУпАП та протокол про адміністративне правопорушення серії ГР №209435 від 18.01.2020 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП., які були складені в результаті застосуванням ОСОБА_1 фізичної сили, погрози вбивством та зброї.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 18.01.2020 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, 18 січня 2020 близько 11 години 00 хвилин, ОСОБА_1 знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив психологічний тиск відносно дружини ОСОБА_2 , це супроводжувалось нецензурною лайкою, залякуванням зброєю, погрозами, внаслідок чого завдав шкоди психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство. 
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 19.01.2020 року за заявою ОСОБА_2 було зареєстроване кримінальне провадження 12020110200000340 за ст. 129 ч.1 КК України щодо погрози вбивством ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_1     07.02.2020 року слідчим за погодженням з процесуальним керівником повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.
 З огляду на викладене, здійснивши системний аналіз вищенаведених норм матеріального права, колегія суддів вважає, що наведені ОСОБА_2 обставини містять ознаки застосування відносно неї ОСОБА_1   психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства в сім`ї відбувається порушення прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
 
Встановивши, що 18.01.2020 року ОСОБА_1 вчинив по відношенню до заявника ОСОБА_2 домашнє психологічне насильство, і заявник, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, строком на 6 місяців, шляхом заборони ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче, ніж 300 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
 
Доводи апеляційної скарги  про те, що на момент розгляду справи про видачу обмежувального припису він не є та не був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства, не набув статусу «кривдника», його не було притягнуто ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, колегія суддів відхиляє, оскільки  враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій особи та прийняття стосовно неї рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 760/17770/19, в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.
Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові  від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19, сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.
Враховуючи пояснення  та докази, надані заявницею, а також зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення факт наявності у користуванні ОСОБА_1 зброї ( рушниці), суд апеляційної інстанції вважає, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього психологічного насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту заявниці ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність застосування обмежувального припису. 
Отже, дослідженням наданих заявником доказів встановлено, що доводи заяви знайшли своє підтвердження, оскільки наявність конфлікту між подружжям та факту погрози   ОСОБА_2  її чоловіком ОСОБА_1 , що мало наслідком звернення заявника із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відсутність бажання примирення у постраждалої з чоловіком внаслідок вчинення ним домашнього насильства, а також відсутність ознак щирого каяття у заінтересованої особи, дають суду підстави дійти висновку про наявність ризиків щодо повторного вчинення домашнього психологічного насильства.
Доказами вчинення насильства в сім`ї можуть бути не виключно матеріали кримінального провадження, які доводять вину підозрюваної особи, але будь-які інші докази, які свідчать про вчинення насильства, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
 
Разом з тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції помилково  посилався на те, що  ОСОБА_1 систематично застосовує до ОСОБА_2 домашнє насильство у вигляді словесних образ, погроз, залякування, стусанів, погроз вбивством та застосуванням зброї, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів  вчинення саме систематичного домашнього насильства до ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 . 
З матеріалів справи встановлено, що конфлікт між подружжям та факт погрози ОСОБА_2 її чоловіком ОСОБА_1 , що мало наслідком звернення заявника із заявою про вчинення кримінального правопорушення, стався одного разу 18 січня 2020 року, що не може свідчити про систематичне насильство з боку ОСОБА_1 щодо заявника.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Отже, висновки суду про те, що  ОСОБА_1 систематично застосовує до ОСОБА_2 домашнє насильство  - не підтверджені матеріалами справи, адже судом було встановлено, що конфліктна ситуація між подружжям мала місце 18 січня 2020 року, а тому такі посилання підлягають виключенню з мотивувальної частині рішення. 
При цьому зазначений висновок суду не впливає на обґрунтованість оскаржуваного рішення та загальні висновки суду про наявність підстав для задоволення заяви.  
 
Крім того, з оскаржуваного рішення вбачається, що його мотивувальна частина не відповідає резолютивній частині щодо строку застосування заходів тимчасового обмеження прав, оскільки відповідно до мотивувальної частини рішення суд вважав можливим застосувати заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язку строком на 3 місяці.
Враховуючи вище викладені обставини, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення дійшов вірного висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав строком на 6 місяців, однак в мотивувальній частині помилково зазначив про покладення на нього обов`язку строком на 3 місяці.
Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                       Судді:                                                                     Махлай Л.Д.

                                                                                                       Немировська О.В.