ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

07 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1777/20	
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді:  Шевчук О.А.
суддів: Бойка А.В. ,  Федусика А.Г. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Херсоні, по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме невиплати всіх належних звільненому працівнику сум, в день його виключення зі списків особового складу військової частини; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 51680 грн., що являють середній заробіток за час затримки у виплаті грошової компенсації вартості за не отримане речове майно за період з 18.02.2020 р. по 08.05.2020 р.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з квітня 2014 року по 18.02.2020 року позивач проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України. Наказом від 17.02.2020 року позивача з 18.02.2020 року звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини. В день звільнення позивачу не була виплачена компенсація за неотримане речове майно в сумі 34239,96 грн. Вказані кошти були перераховані 08.05.2020 року. Оскільки в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України, позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки, а саме з 18.02.2020 р. по 08.05.2020 р. в розмірі 51680 грн. 
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2020 залучено до участі у справі як другого відповідача Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове судове рішення, яким задовольнити вимоги у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст. 116 КЗпП України, а тому, у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу підлягає застосуванню передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність, що, на думку апелянта, повністю спростовує протилежні висновки суду першої інстанції.  Також, апелянт вказує на те, належним відповідачем у даній справі є Херсонський прикордонний загін, а тому, підстав для залучення другого відповідача у справі не було. 
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами до суду не надано.
Від Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України надійшло клопотання про зупинення провадження у зв`язку з ліквідацією Управління до встановлення правонаступника. 
Згідно з ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України на посаді начальника відділу підготовки персоналу. 
Наказом «Про особовий склад» від 17.02.2020 року № 37-ОС з позивачем припинено контракт та виключено його зі списків особового складу, остаточним днем служби встановлено 18.02.2020 року.
При звільненні зі служби йому не була виплачена компенсація за неотримане речове майно, а була перерахована йому в розмірі 34239,96 грн. 08.05.2020 року, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 .
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178, здійснюється виплата грошової компенсації.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому, на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Колегія суддів наголошує, що включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні приписів статті 116 КЗпП України та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено сталою судовою практикою розгляду цієї категорії адміністративних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа № 821/1083/17), постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року (справа № 480/3105/19) та від 11 лютого 2021 року (справа № 240/532/20).
В свою чергу, висновки суду першої інстанції суперечать наведеним правовим позиціям Верховного Суду. 
Також, вирішуючи справу, судом першої інстанції помилково не враховано, що за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 07.07.2020 року, тобто, з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (08.05.2020 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
Колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереробними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. 
Однак, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк.
При цьому, колегія суддів враховує, що у спірних правовідносинах забезпечено можливість позивача звернутись із клопотанням про поновлення строків звернення до суду.
Так, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву, відповідачем було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду. 
Позивач, ознайомившись із вказаним відзивом, висловив свою позицію щодо строків звернення із заявленим позовом. Так, позивач вважає, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки він звернувся із цим позовом протягом місяця з дня отримання відповіді щодо відмови у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте, колегія суддів відхиляє вказані доводи позивача, оскільки в розумінні ст. 122 КАС України та враховуючи характер спірних правовідносин, перебіг місячного строку звернення із заявленим позовом розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. 
Згідно матеріалів справи, позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно 08.05.2020 року, а тому, звернувшись із заявленим позовом 07.07.2020 року позивач пропустив місячний строк для звернення із заявленим позовом, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Висновки суду апеляційної інстанції у даній справі стосовно того, строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України та обчислюється з дня фактичного розрахунку відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
Отже, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.    
Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заявленого позову.
На підставі наведених висновків, а також враховуючи, що суд апеляційної інстанції здійснює перегляд справи з урахуванням обставин, які мали місце на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про зупинення провадження у справі у зв`язку з ліквідацією цього Управління, оскільки усі зміни в ЄДРПОУ щодо Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, на які посилається заявник, були вчинені вже після ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 122, 123, 236, 240, 241, 243, 250, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2020 року – скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно – залишити без розгляду.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя 	 	Шевчук О.А.	
Судді	    	Бойко А.В.    Федусик А.Г.