Номер провадження: 22-ц/813/1727/21 
Номер справи місцевого суду: 521/8508/18
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                   при секретарі:  Павлючук Ю.В.,        
                                                    
 за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
прокурора Елісашвілі О.М., 
 
            переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року за заявою адвоката Дерментлі Родіона Савелійовича  в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства, -
 
в с т а н о в и в:
 
В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №521/8508/18 за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області, треті особи, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства, задоволено частково. Суд стягнув з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на відшкодування моральної шкоди 110 445,40 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 10 900 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
24 квітня 2019 року адвокат Дерментлі Родіон Савелійович  в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо врахування постанови про закриття кримінального провадження від 29 червня 2017 року    як належний та достовірний письмовий доказ у справі та, з урахуванням остаточної дати закриття кримінального провадження, перерахувати розмір моральної шкоди по цивільній справі №521/8508/18. Заяву обґрунтовано тим, що Малиновським районним судом м. Одеси 23 березня 2019 року ухвалено рішення у справі №521/8508/18, яким позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , на відшкодування моральної шкоди 110 445,40 грн., на відшкодування матеріальної шкоди  10 900 грн.. На думку заявника, в описовій частині рішення, судом зазначено, що прокурором Поліш Д.О., за результатами вивчення матеріалів досудового розслідування, 24 квітня 2017 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутності складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, тобто за реабілітуючими підставами, але досліджена також у судовому засіданні, копія постанови про закриття кримінального провадження від 29 червня 2017 року, яка судом не було враховано  як доказ,  що, на думку заявника, призвело до не виконання судом засад цивільного судочинства. На підставі зазначеного, представник ОСОБА_1 , просив суд про ухвалення додаткового рішення щодо врахування постанови про закриття кримінального провадження від 29 червня 2017 року як належного та достовірного письмового доказу по справі та, з урахуванням остаточної дати закриття кримінального провадження, перерахувати розмір моральної шкоди по цивільній справі №521/8508/18.
Адвокат Дерментлі Р.С. в інтересах ОСОБА_1  просив задовольнити заяву, пояснивши, що дійсно позивачці по справі було вручено Постанову про закриття кримінального провадження від 25.04.2017 року. Пізніше, їй стало відомо, що відомості про закриття кримінального провадження від 25.04.2017 року, не внесено до ЄРДР, про що свідчить довідка від управління інформаційно-аналітичної підтримки. Після вказаного, їй стало відомо, що було внесено до ЄРДР, відомості про закриття кримінального провадження не від 25.04.2017 року, а від 29.06.2017 року і тоді ж вона отримала ще одну постанову, з тим же текстом про закриття кримінального провадження, але дата в ній була вказана інша, а саме: 29.06.2017 року і було зазначено інше прізвище співробітника прокуратури, яким ухвалено постанову.
В судовому засіданні представник прокуратури Одеської області Димерлій А.О., просив суд відмовити у задоволенні заяви, оскільки судом, при ухваленні рішення були вирішені всі питання, які було постановлено перед судом у позовних вимогах позивача. Чому саме є дві постанови з одним і тим же текстом, але з різними датами їх ухвалення і з зазначенням в них різних прізвищ співробітників прокуратури, які приймали постанову у справі, пояснити не зміг. Інформація, що постанова від 25.04.2019р., була скасована, відсутня.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про врахування постанови про закриття кримінального провадження від 29 червня 2017 року як належний та достовірний письмовий доказ у справі та, з урахуванням остаточної дати закриття кримінального провадження, перерахувати розмір моральної шкоди по цивільній справі №521/8508/18 за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області, треті особи – Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями органу досудового слідства відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 У судове засідання до суду апеляційної інстанції представники Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий   спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено, що з тексту поданої заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що в ній відсутня конкретика вимог про ухвалення додаткового рішення та відсутні будь-які розрахунки, тобто, невідомо, яку саме суму представник позивача вважав за необхідне стягнути за додатковим рішенням суду. Під час розгляду справи, судом, що не заперечується ні позивачем, ні відповідачем, було вивчено матеріали справи та надана їм належна оцінка при ухваленні рішення у справі.
Дійсно, до позовної заяви позивачем було долучено дві постанови Одеської місцевої прокуратури №2 від 25.04.2017 року та постанова від 29.06.2017 року, про закриття кримінального провадження. Текст вказаних постанов повністю співпадає, лише в постанові від 25.04.2017 року (т. 1, а.с. 4-5), вказано, що її постановив прокурор Поліш Д.О., а в постанові від 29.06.2017 року (т. 1, а.с. 19-20), вказано, що її постановив прокурор ОСОБА_3 .. Доказів того, що первинна постанова була скасовна, учасниками справи до суду не було надано. Чому саме один і той же текст постанови було постановлено двічі: 25.04.2017 року (т. 1, а.с. 4-5), прокурором Поліш Д.О. і 29.06.2017 року (т. 1, а.с. 19-20), прокурором Сафік Р.Т., учасниками справи до суду доказів не надано.
Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивачки про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена у заяві вимога про ухвалення додаткового рішення, не є підставою для винесення додаткового рішення, в розумінні статті 270 ЦПК України. 
Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційні скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд не враховано, що фактично кримінальне провадження відносно неї закрито по реабілітуючим підставам 29 червня 2017, не приймаються до уваги, за таких підстав.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, передбачений статтею 270 ЦПК України,  є вичерпним.
Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав, суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви (ч. 5 ст. 270 ЦПК України).
При ухвалені рішення, суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в справі №464/944/17 (провадження №61-4050св19) зроблено висновок по застосуванню статті 270 ЦПК України та вказано, що «додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у частині першій статті 270 ЦПК України підстав».
Згідно із частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини  передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне  13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ  у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Аналізуючи зазначені норми права та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, правової висновок Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини справи, наявні у справі письмові документи, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції правильно виходив з того, що зазначена у заяві про ухвалення додаткового рішення вимога не є підставою для винесення додаткового рішення в розумінні статті 270 ЦПК України.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з відсутності законних підстав для ухвалення додаткового рішення. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня  складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 27 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік