Справа № 463/2003/20                                Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І. 
Провадження № 22-ц/811/3747/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 травня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів – Бойко С.М., Копняк С.М..,
секретаря Юзефович Ю.І.
з участю представника позивача Байло І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року в складі судді Шеремети Г.І. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, -
встановив:
У березні 2020 року позивач  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності.
В обгрунтування позову покликався на те, що  разом із відповідачем є співвласником на праві спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0,0792 га. кадастровий номер 4610137200:07:009:0065, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. 
Під час виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку 25 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем погоджено схему земельної ділянки площею 0,0792 га з її розподілом на дві окремі земельні ділянки, закріплені за кожним окремо площею 0,0414 га та площею 0,0378 га для можливості в подальшому її використання сторонами згідно цільового призначення. Позивач та відповідач користувалися своїми частинами земельної ділянки відповідно до її розподілу, відображеного на схемі від 25.09.2007 року. 
На виконання вимог ст.367 ЦК України, у 2019 році з метою укладення нотаріального договору про поділ земельної ділянки сторонами розроблено нову схему розподілу земельної ділянки, виготовлену ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт» з пропозицією розподілу земельної ділянки площею 0,0792 га відповідно до часток сторін у праві власності на житловий будинок, згідно якої сторони домовились про поділ вищезазначеної земельної в натурі на дві окремі земельні ділянки та визначили розміри новоутворених об`єктів нерухомого майна.
Фактично дана схема була поновлена для того, щоб укласти нотаріальний договір про розподіл земельної ділянки та для виготовлення технічної документації на нові новоутворені земельні ділянки, тому площі та межі земельних ділянок позивача та відповідача залишились незмінними, відповідають дійсним площам, які були зазначені в схемі від 25.09.2007 року. 
У зв`язку з вказаним розподілом до позивача перейшла б у власність земельна ділянка № НОМЕР_1  площею 0,0378 га, яка б зареєструвалась, як окремо індивідуально визначений об`єкт.
Зважаючи на те, що відповідач відмовився укладати нотаріально посвідчений договір про поділ земельної ділянки в натурі на окремі земельні ділянки, а також підписати нову схему розподілу земельної ділянки (погодити межу), зазначене позбавляє позивача можливості реалізувати своє законне право та здійснити державну реєстрацію права власності за земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0378 га.
З метою захисту своїх порушених прав, як співвласника земельної ділянки, позивач на підставі положень ст.372 ЦК України та ст.89 ЗК України, звернувся до суду з відповідним позовом, просив здійснити поділ та виділити в натурі  ОСОБА_1 із земельної ділянки з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що перебуває у спільній сумісній власності, площею 0,0792 га, яка знаходиться АДРЕСА_1 належну йому частину земельної ділянки площею 0,0414 га, що становить ідеальну частку 52,3%, та виділити в натурі  ОСОБА_2 із вказаної земельної ділянки належну йому частину земельної ділянки площею 0,0378 га, що становить ідеальну частку 47,7%.
Оскаржуваним заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про поділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності – задоволено.
Поділено та виділено в натурі  ОСОБА_2 із земельної ділянки з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що перебуває у спільній сумісній власності  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , площею 0,0792 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належну йому частину земельної ділянки площею 0,0378 га, що становить ідеальну частку 47,7%, яка проходить по межових точках схеми розподілу земельної ділянки 3,4,5,6,7,8,9,10,11 далі по лінії розподілу до точки 17,18,19,20,21 і до т.3, виготовленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт», залишивши при цьому у власності  ОСОБА_1 частину земельної ділянки з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться АДРЕСА_1 , площею 0,0414 га, що становить ідеальну частку 52,3%, яка проходить по межових точках схеми розподілу земельної ділянки 1,2,3 далі по лінії розподілу до точки 21, далі т.20,19,18,17, далі т.11,12,13,14,15,16 і до т.1, виготовленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт».
Припинено право спільної сумісної власності  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  на земельну ділянку з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0792 га, яка знаходиться АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  1 681,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2020 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Личаківського районного суду м.Львова від 08.09.2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про поділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності – залишено без задоволення.
Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає вказане рішення незаконним, прийнятим за неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Звертає увагу суду на те, що безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що під час виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.09.2007 між позивачем та відповідачем погоджено схему від 25.09.2007 земельної ділянки площею 0,0792 га з її розподілом на дві окремі земельні ділянки, закріплені за кожним окремо площею 0,0414 га та площею 0,0378 га, оскільки має місце розбіжність у датах складання таких документів.
На думку апелянта, вказані схеми не можуть вважатися домовленістю співвласників про поділ земельної ділянки на частки та бути підставою для такого поділу, оскільки своєї згоди на поділ земельної ділянки за схемою, долученою до позовної заяви ОСОБА_2 , він не давав.
Що стосується тверджень позивача про наміри укладення нотаріально посвідченого договору про поділ земельної ділянки в натурі на окремі земельні ділянки, а також складання нової схеми розподілу земельної ділянки, такі не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 не звертався до нього з такими пропозиціями, а долучені до позовної заяви бланк із текстом договору і схема йому не пропонувалися, а тому не можуть свідчити про наявність обставин, на які в позовній заяві покликається позивач щодо погодження поділу земельної ділянки.
Звертає увагу, що оскільки земельна ділянка площею 0,0792 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у спільній сумісній власності сторін, така може бути поділена між співвласниками на частки згідно із ст. 372 ЦК України, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності, а не поділена з виділенням в натурі співвласникам окремих ділянок відповідно до ст. 367 ЦК України, оскільки такий поділ стосується майна, яке перебуває у спільній частковій власності.
В матеріалах справи відсутній висновок експерта, на який міститься покликання суду в ухвалі від 17.11.2020 про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.
Крім цього, оскаржуваним заочним рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1681,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.
Звертає увагу, що він є інвалідом другої групи загального захворювання, відтак звільнений від сплати судового збору. Відтак, у випадку задоволення позову судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, підлягав компенсації за рахунок державного бюджету.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Представник позивача Байло І.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила, просить оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_1 будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (а.с. 99), в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не укладено нотаріально посвідченого договору про поділ земельної ділянки з визначенням кожному із співвласників частки, і досягнути згоди в цьому в добровільному порядку сторони не можуть, при цьому сторони в добровільному порядку попередньо визначили розмір належних їм земельних часток, такий розмір не оспорюють і користуються ними протягом тривалого часу, відтак застосував при проведенні поділу схему розподілу земельної ділянки, виготовлену Товариством з обмеженою відповідальністю «Геодезично-будівельний стандарт».
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  ОСОБА_2  та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками на праві спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0,0792 га., кадастровий номер 4610137200:07:009:0065, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується долученою до матеріалів справи копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №462127 (а.с.12).
Також, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками із часткою 1/2 кожного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці за цією ж адресою, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Четвертої Львівської нотаріальної контори Кодлубай І. від 21.05.1996 року (а.с.9-11).
Звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 покликався на те, що під час виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку 25 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було погоджено схему земельної ділянки площею 0,0792 га з її розподілом на дві окремі земельні ділянки, закріплені за кожним окремо площею 0,0414 га та площею 0,0378 га для можливості в подальшому її використання сторонами згідно цільового призначення. 
Крім цього, у 2019 році з метою укладення нотаріального договору про поділ земельної ділянки сторонами, розроблено нову схему розподілу земельної ділянки, виготовлену ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт» з пропозицією розподілу земельної ділянки площею 0,0792 га відповідно до часток сторін у праві власності на житловий будинок, згідно якої сторони домовились про поділ вищезазначеної земельної в натурі на дві окремі земельні ділянки та визначили розміри новоутворених об`єктів нерухомого майна.
З врахуванням наведеного, просив здійснити поділ та виділити в натурі  ОСОБА_1 із земельної ділянки з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що перебуває у спільній сумісній власності, площею 0,0792 га, яка знаходиться АДРЕСА_1 належну йому частину земельної ділянки площею 0,0414 га, що становить ідеальну частку 52,3%, та виділити в натурі  ОСОБА_2 із вказаної земельної ділянки належну йому частину земельної ділянки площею 0,0378 га, що становить ідеальну частку 47,7%.
Заперечуючи позовні вимоги відповідач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що вказані схеми розподілу не можуть вважатися домовленістю співвласників про поділ земельної ділянки на частки та бути підставою для такого поділу, оскільки своєї згоди на поділ земельної ділянки за схемою, долученою до позовної заяви ОСОБА_2 , він не давав, а також ОСОБА_2 не звертався до нього з пропозицією укласти нотаріально посвідчений договір поділу земельної ділянки, а долучені до позовної заяви бланк із текстом договору і схема йому не пропонувалися.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина перша статті 328 ЦК України).
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності – це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.
Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
З дослідженої копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 462127, виданого 11.09.2007 встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками на праві спільної сумісної власності земельної ділянки площею 0,0792 га. кадастровий номер 4610137200:07:009:0065, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, оскільки у списку співвласників земельної ділянки частки не зазначені.
Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
Згідно із роз`ясненнями, наведеним у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвіря тощо. 
Позивачем  ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи пропозицію розподілу земельної ділянки площею 0,0792, по АДРЕСА_1 , виготовлену ТзОВ «Геодезично-будівельний стандарт», згідно якої запропоновано провести розподіл земельної ділянки таким чином: ОСОБА_1 набуває право власності на окремо індивідуально визначений об`єкт нерухомості - земельну ділянку № НОМЕР_2 , яка проходить по межових точках 1,2,3 по лінії розподілу до точки 21, далі т.20,19,18,17, далі т.11,12,13,14,15,16 і т.1, площею 0,0414 га, що становить ідеальну частку 52,3% та ОСОБА_2 набуває право власності на окремо індивідуальний об`єкт нерухомості - земельну ділянку № НОМЕР_1 , яка проходить по межовим точках 3,4,5,6,7,8,9,10,11 далі по лінії розподілу до точки 17,18,19,20,21 і до т.3 площею 0,0378 га, що становить ідеальну частку 47,7% (а.с. 14).
При цьому, заперечуючи позовні вимоги та оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 інших варіантів розподілу не надав.
З врахуванням того, що як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено обмежень щодо поділу земельної ділянки відповідно до часток співвласників, які є рівними, а також беручи до уваги те, що інших варіантів розподілу спірної земельної ділянки учасники справи не надали, колегія суддів погоджується із висновокм суду першої інстанції про те, що застосований варіант поділу є найбільш оптимальним та не порушує права сторін, відповідає інтересам співвласників, а також, у цьому випадку відступ від ідеальних часток співвласників є в сторону збільшення частки відповідача ОСОБА_1 до 52,3%, такий варіант максимально відповідає фактичному користуванню, що склався між сторонами,а також такий поділ не суперечитиме державним будівельним нормам, правам та інтересам інших осіб. 
Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в порядку розподілу судових витрат стягнув з відповідача  ОСОБА_1  на користь позивача  ОСОБА_2  1681,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, при цьому не врахував, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи загального захворювання, згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відтак понесені витрати позивачем по сплаті судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року  в частині стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  1 681,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом - скасувати.
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 травня 2021 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич

Судді:         С.М.Бойко

С.М. Копняк