ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4046/21 Справа № 212/5847/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/5847/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  позивача  ОСОБА_1 на   рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого  2021 року, яке ухвалено  суддею Чайкіним І.Б. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок пошкодження здоров`я.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з відповідачем по справі ПАТ «Кривбасзалізрудком». 
17.11.1990 року з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав тілесні ушкодження. У зв`язку з травмою ока, йому було проведено операцію. Висновком ЛТЕК від 28.03.1991 року йому визначили 25% втрати професійної працездатності, без встановлення групи інвалідності. При неодноразових переоглядах, висновком МСЕК від 05.06.2000 року позивачу було визначено 40% втрати професійної працездатності та встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 
Крім того, через шкідливі і тяжкі умови праці, позивач отримав професійне захворювання. При переогляді 24.02.2011 року, висновком МСЕК йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% по хронічному професійному захворюванню, 40% у зв`язку з трудовим каліцтвом та підтверджено ІІІ групу інвалідності - безстроково. 
Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я і йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що через постійний біль порушено звичайний уклад його життя, постійно відчуває біль у грудях та недостатність зору, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ. Тривалий час лікування позбавляє позивача вести повноцінний спосіб життя, що призводить до психологічного дискомфорту, тривоги, дратівливості, порушення душевної рівноваги. 
Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 165 305 грн., яку просив стягнути з відповідача на свою користь. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого  2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що у позові від 27.03.2006 року позивачем ставилося питання щодо відшкодування моральної шкоди завданої трудовим каліцтвом, оскільки предмет судового розгляду у 2006 році не стосувався правовідносин, які виникли між ним та ПАТ «Кривбасзалізрудком», а позов було заявлено до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Кривому Розі, на підтвердження чого ним подано копію відповідного позову.
Також, вважає, що встановлення стійкої втрати працездатності позивачу не має нічого спільного з фактом проходження ним огляду ЛТЕК 28 березня 1991 року, оскільки стійку втрату працездатності позивачу можливо було встановити тільки тоді, коли в законодавстві чітко було встановлено її поняття та правову природу, у зв`язку з чим його право на відшкодування моральної шкоди виникло з 05.06.2000 року.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», зазначає, що апеляційна скарга необґрунтована та просить залишити її без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1980 року працював на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком» на різних посадах (а.с. 12-16).
17 листопада 1990 року на ПАТ «Кривбасзалізрудком» стався нещасний випадок, при виконанні трудових обов`язків, з ОСОБА_1 , про що 20.11.1990 року складено Акт про нещасний випадок, згідно висновку комісії причинами нещасного випадку стала відсутність засобів індивідуального захисту (а.с.17-18).
При первинному огляді 16 травня 1991 року ОСОБА_1 висновком ЛТЕК первинно визначено 60% втрати професійної працездатності, у зв`язку з трудовим каліцтвом (а.с. 60)
Довідкою ЛТЕК від 05.06.2000 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності - безстроково по зору, регрес (а.с. 21-22).
Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 25.05.2001 року, позивачу встановлено професійне захворювання, причинами якого визначено тяжку працю на протязі 10 років 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, а саме підвищеної запиленості повітря, несприятливий мікроклімат в підземних умовах (а.с. 19).
Згідно висновку МСЕК від 23.07.2001 року позивачу первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, з наступним переоглядом, та 40% втрати професійної працездатності безстроково (у зв`язку із трудовим каліцтвом, акт від 20.11.1990 року) (а.с. 91)
При переогляді 24.02.2011 року, висновком МСЕК позивачу визначено 65% втрати професійної працездатності, з яких - 25 % по хронічному професійному захворюванню та 40% у зв`язку з трудовим каліцтвом та встановлено ІІІ групу інвалідності, з 24 лютого 2011 року - безстроково (а.с. 23).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2007 року (справа № 22 ц-10 249/2007), позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, задоволені частково. Зокрема, вказано, що "... Згідно висновку МСЕК від 23.07.2001 року йому первинно встановлено 15 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, з наступним переоглядом та 40 % втрати професійної працездатності безстроково (у зв`язку із трудовим каліцтвом, акт від 20.11.1990 року)....Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку з травмуванням та професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні» ( а.с. 113-114). 
Зазначеним судовим рішенням стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі на користь позивача одноразово 10000 грн. в рахунок відшкодування за спричинену моральну шкоду (а.с.115).
Згідно відповіді Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, рішення щодо стягнення моральної шкоди виконано у повному обсязі, що також підтверджено копією постанови Фонду про призначення виплат від 06 березня 2007 року (а.с.116-117).
Керуючись вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов висновку щодо завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, у зв`язку з травмуванням на виробництві відповідача, однак, приймаючи до уваги, що відповідачем надано належні і допустимі докази того, що позивачу вже була відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням його здоров`я, як в наслідок отриманого професійного захворювання, так і в наслідок нещасного випадку, який стався із позивачем, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони суперечать нормам ч.1 ст.1168 ЦК України.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2007 року (справа № 22 ц-10 249/2007), позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, задоволені частково. Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі на користь позивача одноразово 10000 грн. в рахунок відшкодування за спричинену моральну шкоду (а.с.115).
Разом з тим, згідно матеріалів справи (а.с. 144-145), предметом позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, було виключно стягнення моральної шкоди, завданої втратою професійної працездатності внаслідок професійного захворювання.
Наявність в рішенні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 вересня 2006 року та ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2007 року посилання на те, що судом встановлено факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку з травмуванням та професійним захворюванням не свідчить про те, що питання щодо стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, було предметом судового спору, оскільки таких позовних вимог позивачем ОСОБА_1 не заявлялося, й доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
На підставі викладеного, колегія суддів розглядає позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Як вбачається з матеріалів справи, 17 листопада 1990 року з ОСОБА_1 , при виконанні трудових обов`язків, на ПАТ «Кривбасзалізрудком» стався нещасний випадок, про що 20.11.1990 року складено Акт про нещасний випадок, згідно висновку комісії причинами нещасного випадку стала відсутність засобів індивідуального захисту (а.с.17-18).
При первинному огляді 16 травня 1991 року ОСОБА_1 висновком ЛТЕК первинно визначено 60% втрати професійної працездатності, у зв`язку з трудовим каліцтвом (а.с. 60)
Довідкою ЛТЕК від 05.06.2000 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності - безстроково по зору, регрес (а.с. 21-22).
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі  змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.
Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення ЛТЕК ступеня втрати професійної працездатності, тобто з 16 травня 1991 року (а.с. 60), а доводи апеляційної скарги про те, що встановлення стійкої втрати працездатності позивачу не має нічого спільного з фактом проходження ним огляду ЛТЕК 28 березня 1991 року, оскільки стійку втрату працездатності позивачу можливо було встановити тільки тоді, коли в законодавстві чітко було встановлено її поняття та правову природу, у зв`язку з чим його право на відшкодування моральної шкоди виникло з 05.06.2000 року, колегією суддів не приймаються.
Тобто, зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу Української РСР,  в редакції 1963 року, який, станом на травень 1991 року, не передбачав права на відшкодування моральної шкоди.
Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України   «Про внесення змін до КЗпП України»  від 24.12.1999 року набрала чинності  з 24.12.1999 року.
До набрання чинності зазначеної норми  правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди  було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після  спричинення позивачу шкоди.
Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.
Закон України «Про охорону праці» введено в дію з 1992 року.
Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робочим та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Радою Міністрів СРСР №690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на травень 1991 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який  був чинним на момент, коли вказана подія факт чи відносини  мали місце, а не на момент  пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України  акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли  з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.
Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після  періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 237-1 КЗпП України, застосовані  доспірних відносин бути не можуть, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги. 
Події, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1991 році, та не потягнули за собою виникнення у ОСОБА_1 цивільного права на відшкодування моральної школи, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.
За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок пошкодження здоров`я, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 лютого  2021 рокузмінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до  Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок пошкодження здоров`я, виклавши їх у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: