Постанова
іменем України
17 червня 2021 року
м. Київ
справа № 675/1773/19
провадження № 51-707км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019240000000170, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Закружці Ізяславського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що у силу ст. 89 КК не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Цивільні позови ОСОБА_6 і ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_6 150 000 грн, на користь потерпілої ОСОБА_9 200 000 грн. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів і заходів забезпечення кримінального провадження.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 8 червня 2019 року приблизно о 23:30 на вул. Центральній у с. Поліське Ізяславського району Хмельницької області, керуючи автомобілем ВАЗ – 2109, (д.н.з. НОМЕР_1 ), на передньому пасажирському сидінні якого перебував пасажир ОСОБА_10 , рухався в напрямку с. Заваденці Ізяславського району Хмельницької області. Під час руху на ділянці вказаної дороги, яка розташована навпроти домогосподарства № 10 ОСОБА_8 , порушуючи вимоги п. 1.10, пп. (б) п. 2.3, пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР), а саме: керуючи автомобілем, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, проявив неуважність перед зміною напрямку руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху праворуч, здійснив виїзд за межі проїзної частини на праве по ходу руху узбіччя, в наслідок чого допустив зіткнення з деревом та електроопорою. У результаті вказаної ДТП пасажир автомобіля ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 18 липня 2019 року № 136 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, є небезпечними для життя в момент спричинення і знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого на місці події.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2021 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 змінив у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до обвинуваченого, стягнувши з останнього у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 200 000 грн. У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків судів першої й апеляційної інстанцій фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрити кримінальне провадження. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на відсутність у матеріалах кримінального провадження звукозаписів судових засідань місцевого суду, в яких здійснювався допит свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та досліджувалися письмові докази, що відповідно до вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК є безумовною підставою для скасування вироку суду.
Захисник зазначає, що долучені в судовому засіданні стороною обвинувачення докази на підтвердження висунутого ОСОБА_8 обвинувачення не доводять винуватість останнього «поза розумним сумнівом», суд першої інстанції не спростував версію сторони захисту про його невинуватість та поклав в основу свого рішення показання свідка ОСОБА_11 , які є припущеннями. Незважаючи на недоведеність винуватості ОСОБА_8 , місцевий суд постановив обвинувальний вирок та призначив йому надто суворе покарання. Крім того, місцевий суд розглянув цивільні позови потерпілих про стягнення моральної шкоди з порушенням вимог статей 177, 1168 ЦПК.
Вказує на те, що суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом істотні порушення уваги не звернув і, залишаючи доводи апеляційної скарги сторони захисту без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на усі доводи, викладені у скарзі, у зв`язку із чим ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_6 вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор та потерпіла заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника, просили вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду (судами попередніх інстанцій неповно досліджено висновок судової автотехнічної експертизи від 14 червня 2019 року № 10.2-0216:19) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (не досліджено питання технічної можливості виконання ОСОБА_8 вимог пунктів 12.2, 12.3, 12.4 ПДР при блокуванні рульового валу замком протиугінного пристрою до моменту ДТП), на що посилається захисник у касаційній скарзі, не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості   ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , неповнолітнього свідка ОСОБА_16 , яка була допитана в присутності законного представника, щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій; висновками судових експертиз та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
При цьому місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілої та свідків послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей, узгоджуються між собою та іншими доказами і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Мотивів для обмови свідками ОСОБА_8 суд не встановив. 
Натомість показання обвинуваченого суд оцінив критично та відкинув з огляду на те, що його показання щодо обставин події (виїзду на його смугу руху автомобіля, який рухався у зустрічному напрямку, і як наслідок щодо відсутності в його діях винуватості у вчиненні ДТП) повністю спростовуються наведеними у вироку письмовими доказами та показаннями свідка ОСОБА_11 , котра як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції вказувала про те, що в момент ДТП знаходилася вдома, почула звук автомобіля, який рухався з центру села Завадинці, а потім – звук удару, вийшла із будинку та пішла до місця ДТП, де стояв автомобіль обвинуваченого. Аналогічні показання дала і свідок ОСОБА_16 , котра теж вказала про те, що, перебуваючи вдома, приблизно о 24 годині чула звук автомобіля, що рухається, а потім – звук удару, після чого розбудила батька, котрий пізніше розповів їй про ДТП. 
Крім того, показання ОСОБА_8 щодо вищевказаних ним обставин події спростовуються також показаннями свідка ОСОБА_12 , котра працює фельдшером швидкої медичної допомоги та повідомила, що прибула на виклик на місце ДТП, після чого ОСОБА_8 каретою швидкої медичної допомоги було доставлено до лікарні, і дорогою він розповідав свідку про те, що «щось» вискочило на дорогу і він не встиг загальмувати, і свідок з його слів зрозуміла, що мова йшла про якусь живу істоту, а не про автомобіль.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит усіх свідків проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.
На підставі вищенаведеного доводи у касаційній скарзі захисника про те, що свідки надавали суду неправдиві та суперечливі показання, є необґрунтованими.
Крім того, доводи у касаційній скарзі захисника про критичне ставлення судів попередніх інстанцій до показань обвинуваченого щодо його версії обставин ДТП і неврахування їх також є безпідставними, оскільки показанням ОСОБА_8 суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку. 
Так само предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій була версія сторони захисту про те, що безпосередньо перед ДТП рульова колонка автомобіля ОСОБА_8 перебувала у заблокованому стані замком протиугінного пристрою, яка в ході встановлення місцевим судом фактичних обставин події та перевірки цих обставин судом апеляційної інстанції не знайшла свого підтвердження та була спростована з посиланням на наявні в матеріалах кримінального провадження належні та допустимі докази.
Також відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу від 14 червня 2019 року № 10.2-0216:19, який місцевий суд підставно поклав в основу вироку, на момент огляду автомобіля ВАЗ – 2109 (д.н.з. НОМЕР_1 ) його рульове керування перебувало в непрацездатному стані через блокування рульового валу замком протиугінного пристрою, що унеможливлює його обертання. Візуальних ознак непрацездатності рульового керування вказаного автомобіля до моменту ДТП не виявлено, однак визначити стан рульового керування до моменту ДТП не виявляється можливим. Гальмівна система автомобіля ВАЗ – 2109 (д.н.з. НОМЕР_1 ) перебувала в працездатному стані та виконувала свої функції і ознак, які б свідчили про непрацездатність робочої гальмівної системи до моменту ДТП, не встановлено.
Отже, дослідивши вказаний висновок, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність тверджень сторони захисту про те, що рульовий вал міг бути заблокований замком протиугінного пристрою до моменту ДТП, оскільки таких обставин у ході судового розгляду не встановлено і стороною захисту не було надано до суду доказів на підтвердження такої версії.
Крім того, така версія сторони захисту спростовується показаннями обвинуваченого, котрий пояснив, що, уникаючи зіткнення з автомобілем, який рухався в зустрічному напрямку та здійснив виїзд на смугу руху ОСОБА_8 , останній почав зміщуватися на праву обочину та гальмувати, але гальмівна система не спрацювала. При цьому обвинувачений не вказував про несправність та/або перебування в заблокованому стані рульової колонки під час керування ним автомобілем ВАЗ – 2109 та під час здійснення ним маневру об`їзду небезпеки.
Також місцевий суд підставно поклав в основу вироку висновок судової автотехнічної експертизи від 29 липня 2019 року № 10.1-0263:19, який є належним і допустимим доказом, порядок отримання якого, як і його зміст, відповідають положенням статей 101, 102 КПК, та який узгоджується із іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами та показаннями свідків, відповідно до якого в умовах даної пригоди покази водія ОСОБА_8 у частині того, що він уникнув зіткнення з зустрічним автомобілем, який виїхав на його смугу руху приблизно на 1,2 – 1,5 м та створював небезпеку, внаслідок відвороту обвинуваченим керма праворуч на відстані 30 м до зустрічного автомобіля – можуть бути спроможними з технічної точки зору. У заданій дорожній ситуації за умови виїзду на смугу руху автомобіля ВАЗ – 2109 (д.н.з. НОМЕР_1 ) зустрічного автомобіля, ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3, 12.4 ПДР. При цьому в заданій дорожній ситуації та коли небезпека іншими учасниками дорожнього руху не створювалась, водій автомобіля ВАЗ – 2109 ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог пункту 1.10 (термін «узбіччя»), пунктів 10.1, 11.1 ПДР. У такому разі технічна можливість у водія ОСОБА_8 уникнути наїзду на електроопору за межами проїзної частини дороги залежала від виконання ним вимог вказаних пунктів, виконуючи які, водій автомобіля ВАЗ – 2109 ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на електроопору за межами проїзної частини дороги.
З такими висновками місцевого суду обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, належним чином мотивувавши своє рішення. Погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій і колегія суддів.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , які суд дослідив й оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності та які у своїй сукупності беззаперечно «поза розумним сумнівом», попри доводи у касаційній скарзі захисника, доводять винуватість ОСОБА_8 .
Крім того, під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог закону, які б давали підстави стверджувати про недопустимість доказів, покладених судом в основу обвинувального вироку.
Визнавши ці докази достовірними, допустимими, а в сукупності – достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК. Порушень норм матеріального права Верховний Суд не встановив.
Суди навели переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд касаційної інстанції визнає його правильним.
Посилання захисника на неефективне здійснення досудового розслідування, яке виразилося у непроведенні органом досудового розслідування усього обсягу слідчих дій для встановлення автомобіля, який виїхав на смугу руху ОСОБА_8 та спричинив аварійну обстановку, Суд вважає безпідставними, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали ці доводи безпідставними, навівши обґрунтовані мотиви своїх висновків, з якими погоджується Верховний Суд.
Безпідставними є і доводи захисника про те, що слідчий мав провести із свідком ОСОБА_11 слідчий експеримент для встановлення можливості останньої за звуком роботи двигуна на слух встановити кількість автомобілів (один чи декілька). Так, згідно вимог ч. 5 ст. 40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а сторона захисту під час досудового розслідування не була позбавлена можливості заявляти слідчому клопотання про проведення відповідних слідчих дій, проте цим правом не скористалася.
Твердження у касаційній скарзі захисника про відсутність у матеріалах кримінального провадження звукозаписів судових засідань місцевого суду, в яких здійснювався допит свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та досліджувалися письмові докази, що, на переконання сторони захисту, є істотним порушенням вимог КПК та безумовною підставою для скасування вироку суду, яке залишилося поза увагою апеляційного суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, у ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження була встановлена лише відсутність звукозапису судового засідання місцевого суду, в якому допитувалася свідок ОСОБА_11 . Разом з тим факт відсутності цього звукозапису був встановлений апеляційним судом під час перевірки доводів в апеляційній скарзі захисника, який у межах своїх повноважень та в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, встановивши допущене місцевим судом істотне порушення вимог КПК, усунув його шляхом повторного допиту свідка ОСОБА_11 у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що відсутність звукозапису судового засідання місцевого суду хоча і є порушенням, однак у даному конкретному випадку не є істотним, оскільки було усунуте апеляційним судом, і саме по собі не впливає на правильність встановлених судом обставин та не може бути безумовною підставою для скасування по суті правильного судового рішення.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень ст. 405 КПК розглянув апеляційну скаргу захисника і, дійшовши правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим, змінив його лише в частині вирішення цивільного позову.
Покарання ОСОБА_8 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим.
При призначенні покарання, яке ОСОБА_8 має відбувати реально, місцевий суд, з яким апеляційний суд погодився, урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжкого злочину, конкретні обставини його скоєння, характер та спосіб вчиненого та посткримінальну поведінку засудженого.
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій урахували усі дані про особу засудженого, що позитивно його характеризують, у тому числі й ті, з якими захисник пов`язує свої касаційні вимоги, а саме те, що засуджений раніше не судимий, одружений, працює, позитивно характеризується за місцем роботи і проживання, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_8 , суди попередніх інстанцій не встановили.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що призначене засудженому ОСОБА_8 місцевим судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його суворість, на що захисник указує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Цивільний позов місцевим судом, з чим погодився суд апеляційної інстанції, вирішено відповідно до вимог статей 127 – 129 КПК. Розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим визначено судом із дотриманням вимог статей 23, 1168 ЦК.
При цьому всупереч формальному посиланню захисника Верховний Суд вважає, що позовні заяви потерпілих відповідають вимогам процесуального законодавства щодо їх форми та змісту.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих цими судами рішень.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального права і правильно застосували норми матеріального закону.
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 березня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2021 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого– без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                    ОСОБА_3